Lene Ask

Det hjelper ikke å blunke

Gyldendal

1. Are og Lilly

Han står der og venter i den blå boblejakka si. Den passa perfekt i vår, men nå er den litt for kort på ermene. Han står utenfor Rema. Det regner, men det er ikke kaldt. Sommeren ligger ennå i lufta.

Han har stått der og venta på henne hver dag siden de begynte på skolen. Da Rema var Økonomen, og de gikk hånd i hånd over veien og hadde sekker som var like store som dem selv. Ikke en eneste dag har hun klart å komme til avtalt tid. Men han har alltid venta. Det var slik de hadde begynt å løpe. De måtte løpe hele veien til skolen for å komme tidsnok, med ranselen dansende på ryggen og gymbagen dinglende i snublehøyde mellom beina. De kom nesten alltid fram i tide. Sto på plassen sin i rekka og hev etter pusten idet læreren vinka dem inn.

Han sier ingenting da hun kommer, begynner bare å gå bortover mot fotgjengerfeltet. De går i takt.

– Har du gjort leksa? spør Lilly.

Hun kikker opp på Are. Må ta lengre steg for å følge ham nå.

– Leste bare så vidt igjennom.

– Skuddene i Sarajevo. Det er det viktigste, tror jeg. De som starta første verdenskrig. Kronprinsen og kona. Hun var til og med gravid, stakkars.

– Men jeg skjønte ikke helt hvorfor det starta krigen?

Are har satt opp farten enda mer. Lilly må småløpe ved siden av. Når de kommer til parkeringsplassen, hører de skoleklokka ringe, og Lilly skjønner hvorfor Are dro på. Han er flink til å beregne tida.

De er blitt våte av regnet begge to. Det som stikker mest fram, blir bløtt først. To våte flekker på jakka forteller alle hvor puppene hennes er. Lilly blir flau da hun oppdager det, og legger armene over brystet.

Lilly og Are har garderobeplass ved siden av hverandre.

– Jeg tror ikke hu var gravid, sier Are.

– Hæ?

Lilly bøyer seg mot ham for å høre bedre. Korridoren er full av armer og bein, hele klassen er som en flokk sauer som presses gjennom den altfor smale gangen.

– Kronprinsessa! roper Are. – Tror ikke hu var gravid. Hu var jo 40 år gammal!

– Hæ?!

Det er Laura som blander seg inn i samtalen.

– Er mora til Lilly gravid? Er ikke hu over 40 år gammal?

Are smiler og Lilly himler med øynene.

– Jeg ringer Se og Hør! roper Ismael og finner fram mobilen.

Ismael er den minste i klassen, men likevel den som lager mest bråk. Dessuten klarer han å få med seg alt som skjer. Som om han har en hemmelig radar. Han setter telefonen til øret.

– De betaler jo tusen spenn for sånne tips!

Are snapper telefonen ut av hånda hans.

– Det der gjør du ikke!

– Slapp av, du da! Jeg bare kødda. Herregud!

Læreren kommer og låser opp, Ismael har fått telefonen tilbake, og historietimen begynner. Det stemte ikke at kona til kronprinsen var gravid. Are snur seg mot Lilly og smiler. De er på lag. Det kommer de alltid til å være. Are er den viktigste i Lillys liv. Foruten mamma og pappa. Disse tre, det er alt Lilly trenger.

2. Begynnelsen

Den natta Lilly ble født, snødde det. Det snødde så mye at taxien kjørte seg fast i bakken opp til Rikshospitalet. Mamma måtte gå resten av veien med rier og sommersko, for beina var så hovne at de ikke fikk plass i noen vinterstøvletter. Sommerskoene var så glatte at pappa og taxisjåføren gikk på hver side og støtta henne så godt de kunne, mens de tunge snøfnuggene lava ned i lyset fra frontlyktene på taxien. Imens lå Lilly der inni den myke og varme magen og venta. Mamma og pappa hadde gleda seg sånn til denne ungen som endelig skulle komme. De hadde prøvd å få barn i flere år, men hadde mista det flere ganger. Men Lilly hadde klamra seg fast. Hun hadde sparka akkurat når hun skulle, hun hadde normal hjertelyd og perfekt vekstkurve i jordmoras papirer.

Pappa har fortalt om denne natta så mange ganger. Om at Securitas-vakta overtok taxisjåførens plass, slik at han kunne gå tilbake til bilen, som sto med lysene på og bakdøra åpen, midt i bakken. Om hvor blek vakta ble da vannet til mamma gikk rett innenfor døra og over verneskoene hans. Mamma har alltid sagt at hun ikke var redd, for hun kjente en sånn kraft inni seg. Men pappa har sagt at det ikke var helt sant, for de var livredde begge to. For det var fremdeles tusen ting som kunne gå galt. Men begge har fortalt det samme om snøen, at den bare dalte og dalte.

Mamma har laga et fotoalbum med bilder fra Lillys liv. Det første bildet er av snøen utenfor sykehusvinduet. Egentlig er det bare et fotografi av speilbildet av pappa i vinduet. Han har fotografert med blits, og bak blitslyset kan man se håret hans. Det står til alle kanter, som det pleier å gjøre når han er stressa. Det vil si nesten alltid. Og helt i bakgrunnen skimtes mamma. Hun ligger over en saccosekk og hviler. Det må ha vært mellom to rier, for det ser ikke ut som om hun har vondt. Lilly har studert dette fotografiet så lenge hun kan huske, og hun ender alltid opp ved mammas ansikt. Hun kan se at det er henne, selv om det er lenge siden.

Mamma og pappa har diskutert om dette fotografiet skulle inn i albumet eller ikke. Det er jo et bilde som enhver profesjonell fotograf ville definert som mislykka. Mamma har villet ta det ut, men pappa har insistert på å ha det der.

– Det var jo sånn det var!

For å kompensere har mamma limt inn et vinterpostkort ved siden av. Tung snø ligger over trærne, og et skispor går innover det glitrende vinterlandskapet. God jul står det med gull på skrå i hjørnet. Lilly ble født i februar. Under postkortet har mamma skrevet med fin løkkeskrift: Endelig kom du, vår lille prinsesse. Vakreste av alle snøfnugg på kloden.

Nedenfor har hun limt inn merkelappen som Lilly hadde rundt hånda si på sykehuset for at foreldrene skulle få med rett baby hjem. Ikke at det hadde vært noen fare. Hun var ikke akkurat til forveksling lik andre babyer.

3. Garderoben

– Æsj, han er så creepy.

Alma himler med øynene mens hun tar på maskara.

– Det er så ekkelt når han stirrer på puppene. Han gjør det hele tida, jeg kødder ikke!

Det er onsdag, og de har hatt utegym. Garderoben lukter vått gulvbelegg og billig parfyme. Hvordan kan det ha seg at alle gymgarderober lukter så likt? Uansett om de er nye eller gamle. Lilly pleide å like den lukta. Hun likte lyden av stemmer fra dusjen, benkene, som av en eller annen grunn aldri står på rett linje, og den store kassa med gjenglemte ting borte ved døra. Siden de har mannlig gymlærer dette året, er de alltid alene i garderoben. Det er den eneste plassen Are og Lilly ikke henger sammen. Kanskje det er derfor Lilly føler seg så naken her, eller mest sannsynlig er det fordi hun faktisk er det. Iallfall i den lille stunden det tar fra hun har hengt fra seg håndkleet på knaggen til hun står under dusjen med altfor kald og hard stråle. Før brydde hun seg ikke om at hun var naken. Ingen brydde seg. De løp etter hverandre i bare trusa eller helt nakne, slo hjul eller sto i spagaten mens de diskuterte film eller frisyrer. Men så hadde de første jentene snudd seg mot veggen mens de skifta. Og sjenansen spredte seg, som om alle plutselig ble klar over at de var nakne. Det var som om alle fikk noe å skjule. Lilly lengter tilbake til den tida da ingen brydde seg.

Da Lilly kommer ut av dusjen, har Laura også tatt plass foran speilet. Alma og Laura gidder ikke å dusje. Men så gidder de ikke å bli svette heller. Det eneste de gjør, er å stå i trang topp og håpe at noen kaster et blikk puppene, slik at de kan klage på det etterpå.

Lilly ble svett da hun prøvde å nå igjen Are på runden. Hun hadde ikke sjanse. Ikke nå. For hun løper ikke så raskt som hun burde. Til og med gymlæreren har bemerka det. Lilly vet hvorfor, men det kan hun ikke si. Det er ikke sånt man sier til en gymlærer, eller til noen andre for den saks skyld.

Lilly må gå forbi Alma og Laura, men passer på ikke å se seg i speilet.

– Har dere sett kona hans? Hun er kjempepen.

– Ja, hva så? Menn er menn. De er sykt opptatt av pupper. Det er det eneste de tenker på. Har du ikke lagt merke til det? Det er derfor menn er så utrolig dumme, de klarer ikke å fokusere på noe annet.

– Ikke hør på dem, Lilly. De eneste som er opptatt av pupper her, er Alma og Laura, sier Hafsa. Hun lager trutmunn, bøyer seg fram og holder over puppene, som ennå ikke er der. – Stakkars meg, det er så slitsomt at alle ser på puppene mine, altså! hermer hun.

Hun får et håndkle kasta i hodet som svar.

– Slutt du, da, din jævla flyktning, du er bare misunnelig.

– Ja, jeg må flykte tilbake til Somalia. Alle ser på puppene mine her, buhu …

De ler.

– Kommer du på klassefesten, eller?

Laura ser på Hafsa mens hun pakker sekken.

Hafsa setter opp en tommel.

– Du kommer du også, Lilly?

– Selvfølgelig!

Lilly har sett fram til denne klassefesten lenge. Det er da det skal skje. Hun og Are har en avtale.