Faizullah Muradi

Jon Gangdal

Ingen bror får bli igjen

En kamptolks beretning

om krigen i Afghanistan og Norges svik

Gud forandrer ikke et folks vilkår, før de forandrer seg selv!

Koranen, kapittel 13, Tordenen, vers 12

kapittel 1

Ingen bror får bli igjen

JEG STO UTENFOR våpendepotet i den afghansk-norske Griffin-leiren i Meymaneh og pusset geværet sammen med en av de norske offiserene, en major jeg hadde vært sammen med på mange skarpe oppdrag under opplæringen av afghanske soldater. Vi var omgitt av containere og høye murer på alle kanter. Vi var for lengst blitt vant til omgivelser som dette, men i dag, når jeg ser disse bildene for mitt indre øye, gir de bare én stor, kvalmende assosiasjon: Jang, krig!

Vi brukte av og til disse stundene til å oppsummere hva vi nettopp hadde opplevd under et oppdrag. Det var i grunnen en grei måte å få opplevelsene ut av hodet og kroppen på, i alle fall det som lot seg fjerne av frykt og fortrengte følelser. Min største skrekk var alltid å bli tatt til fange av Taliban og truet til å uttale meg positivt om deres bevegelse for deretter å bli kappet hodet av. Etterpå ville bilder av meg i de mest fornedrende positurer bli sendt til min nærmeste familie – og brukt som propaganda i alle mulige sammenhenger, så familien min skulle få gnidd både savnet og sorgen skikkelig inn.

Det var blitt våren 2011. Jeg hadde ikke tvilt på at det var verdt å slåss mot Taliban. Men etter å ha kjempet aktivt mot dem i over to år begynte jeg å lure på om krig var det som kunne skape fred i landet vårt. Jeg tenkte at den alminnelige afghaner ville hatt langt større hjelp av å få i gang jordbruk, småindustri, skoler og annet som kunne trygge tilværelsen på permanent basis. Men det vi kunne tilby var ikke annet enn tunge støvskyer av militær overmakt som skremte vettet av folk hver gang vi kom rullende. De visste at en rakett eller en skuddsalve like gjerne kunne ramme noen fra landsbyen, som inntrengerne fra den ene eller den andre siden.

Nå var det ingen av oss som sa noe. Ikke fordi det ikke hadde skjedd noe, men fordi jeg ikke lenger visste hva mer jeg skulle si. Som kamptolk var min tilværelse den samme nesten hver dag: Ut på patrulje på støvete veier minert med IED, veibomber. Bli beskutt eller forsøkt bombet i stykker av Taliban. Søke dekning bak det som måtte være av ujevnheter i terrenget. Noen ganger var det bare bilen, men den kunne gå i lufta når som helst om fienden fikk inn en fulltreffer. Besvare ilden blindt i retning av der den kom fra. Av og til virket det som om ilden kom fra alle kanter.

Og mens bombardementet pågikk: Slå på skanneren og finne ut hvilken frekvens fienden opererte på denne gangen. Forsøke å lytte meg fram til omfanget av angrepet, hvor de befant seg i terrenget og hvilke posisjoner de planla å innta. Oversette til engelsk for den norske kommandanten det jeg greide å fange opp, og formidle det på riktig lokalt språk til den afghanske delen av styrken som var ute sammen med oss.

Som oftest gikk det bra. Men jeg hadde også mistet mange ham-sangaran, afghanske og norske våpenbrødre som gjennom mange måneders tjeneste var blitt så nære venner, at jeg nærmest ønsket det heller var meg som ble skutt eller sprengt i filler. Så langt hadde jeg overlevd, praktisk talt uten skader – bortsett fra det som måtte ha avleiret seg på sjel og sinn etter to og et halvt år med nesten sammenhengende krigsinnsats. Men dette visste jeg ennå ikke hva var.

Nordmennene jeg kjempet sammen med, var bare ute i felten i tre måneder eller maks et halvt år av gangen. Da ble de sendt hjem for grundig forberedt defusing med psykologer, psykiatere og hverandre. Selv hadde jeg gått fra den ene kontingenten til den andre, og knapt rukket å reflektere over hva jeg hadde vært med på.

De daglige samtalene med soldatkameratene mine, når vi kom tilbake til hovedleiren eller et safehouse ute i distriktet, var ofte overfladiske. De kunne i høyden fri oss litt fra den konstante frykten for veibomber, RPG-angrep og maskingeværild, men ikke fra den dypereliggende angsten. Situasjoner som var så ille at vi kunne ha trengt å reflektere dypere over dem, ble enten spøkt eller bannet bort, særlig når det var doshman – den som til enhver tid ble definert som fienden – som hadde fått unngjelde.

Galgenhumor er en overlevelsesteknikk. Men hva gjør det egentlig med et menneske å le av lidelser du selv har påført andre? Kanskje må du til syvende og sist svare for dem selv, slik det står Quran-e-Karim, Den Hellige Koranen:

«Når himmelen revner, når stjernene strøs utover, når havene flyter over, når gravene er endevendt, da skal enhver få vite, hva han har utrettet, og hva han har forsømt.» [1]

Jeg hadde ikke lest så mye i Koranen den gangen, bortsett fra det mest obligatoriske som alle muslimske barn må kunne. Men når jeg nå går igjennom alt jeg har opplevd både i oppveksten og i krigen, og samtidig leter etter mulige svar på hvorfor alt dette skulle hende meg, ser jeg hvor sterk innflytelse Profetens ord sannsynligvis har hatt på tankene og følelsene mine – og ikke minst på mitt grunnleggende syn på hvordan vi mennesker steller det til for oss selv og for hverandre.

Hvor sto jeg nå egentlig overfor Allah, min Gud som hadde beskyttet meg gjennom disse to årene? I hvilken grad hadde jeg begynt å tenke og handle på de fremmede styrkenes premisser? Alle stridssituasjonene hadde naturlig nok revet oss ut av de fleste tradisjoner og bønnemønstere. Selv ikke de sterkest troende afghanerne la fra seg våpnene midt i kryssilden for å be. Å praktisere Namaz, be de obligatoriske fem gangene om dagen, var umulig ute i felten. Der ba vi like ofte for våre liv, Dowa, som er noe annet. I praksis lot våre norske overordnede oss be når det var praktisk mulig, selv om det sto i kontraktene våre at vi bare hadde lov til å be når vi ikke var på jobb.

Jeg innrømmer uten å føle noen form for sharm, at mitt hovedmotiv for å ta jobb som tolk, var å tjene penger til familien etter en ulykke som gjorde flere av dem helt eller delvis arbeidsuføre. Når en er vokst opp i et fattig land, er ikke en uventet mulighet til å kunne hjelpe sine nærmeste noe å skamme seg over. Samtidig trodde jeg at jeg kunne hjelpe landet mitt ved å bidra til å nøytralisere Taliban, som i så mange år hadde gitt oss så mye zulum, plaget og ydmyket både oss og nesten alle andre vi kjente.

Nå visste jeg ikke hva jeg skulle tro. Hva om det hele hadde vært forgjeves, og jeg ikke hadde pådratt meg Guds rahmat-e-Khoda, men qar-e-Khoda? Uansett Guds Nåde eller Vrede, var jeg sannsynligvis i ferd med å bli temmelig frynsete og sliten. Jeg befant med liksom utenfor meg selv, og for hver dag som gikk krympet jeg litt som menneske. Bare i strid følte jeg meg like hel. Da var sansene fremdeles skjerpet. Ja, kanskje var jeg bedre og mer presis i mine taktiske vurderinger enn noensinne, som om jeg hadde fått en ekstra sans av å leve i livsfare over lang tid. Men så fort det farlige var over og vi skulle tilbake til leiren, sank jeg inn i et slags tungsinn. Det var liksom bare helt tomt, som om jeg ikke visste om det fantes noe liv eller noen sjel inni meg mer.

For hvilken rett hadde jeg til å ta livet av afghanske brødre som tilfeldigvis hadde landet på andre tolkninger av Profetens ord enn jeg og min familie?

Majoren hadde nok sett det, for plutselig sa han:

– Faiz, når vi nordmenn nå trekker oss tilbake og styrken fra Latvia overtar, synes jeg du skal benytte anledningen til å ta deg et opphold i PRT-leiren og konsentrere deg om mer fredelige oppgaver noen måneder. Du har kjørt hardt lenge nå.

Jeg følte at han hadde rett. Jeg var nok sliten, kanskje utslitt. Men det var et problem. Den latviske sjefen som skulle overta ledelsen for opplæringsavdelingen ville ha meg til å fortsette. Jeg var etter hvert blitt en av de mest erfarne kamptolkene i enheten. Jeg var nesten lommekjent i området og visste nesten alltid hvor vi ville møte væpnet motstand. Jeg kunne alle veiene, vadiene og smutthullene mellom de opprevne fjellformasjonene, og kjente alle lederne og de fleste av soldatene i de afghanske styrkene som latvierne skulle samarbeide med. Som nybakt sjef for en blandet styrke av latviske og afghanske soldater som skulle være i felten nesten hele tiden, var den latviske majoren avhengig av en erfaren tolk. Med meg på laget, hadde han sagt, ville han kunne bli operativ og effektiv nesten fra første dag.

Han tilbød meg et eget våpen av mest moderne sort, en HK.G36c Auto Assault Rifle, fast plass i bilen sin og en rekke andre fordeler. Likevel valgte jeg å følge den norske majorens råd om å flytte over til hovedkvarteret til Provincial Reconstruction Team (PRT) i Meymaneh, der jeg kunne fortsette å jobbe sammen med de norske styrkene. Det skulle straffe seg.

Den første jeg møtte i den monsterlignende leiren, var en gammel norsk kjenning jeg tidligere hadde tjenestegjort med i en annen avdeling. Han var blitt sjef for Infantery Company of PRT – Task Unit og tilbød meg straks jobben som kamptolk i sin avdeling.

I PRT-leiren gikk det bare to dager før den latviske sjefen for tolkene som jeg også rapporterte til, kom med en svær bunke papirer han ville at jeg skulle oversette fra dari til engelsk i løpet av tre timer. Jeg skjønte raskt at dette måtte være en hevn for at jeg hadde sagt nei til å tjenestegjøre for hans latviske kollega i min gamle opplæringsavdeling. Med samme grad kjente de selvsagt hverandre fra før.

Jeg satt en stund i tolkerommet og visste at jeg burde gå løs på bunken. Hadde det vært i begynnelsen av tjenesten, ville jeg sikkert kastet meg over den. Ikke bare for å vise hva jeg dugde til, men også for å få følelsen av å være til nytte. Nå virket papirhaugen som en bunke med blylodd. Jeg greide ikke å løfte et eneste ark. I stedet gikk jeg tilbake til rommet mitt.

Etter tre timer banket en av de andre tolkene på døra og sa at den latviske tolkesjefen var tilbake.

– Han har kalt inn alle til et møte. Du må være med.

Latvieren satt ved enden av bordet. Han spurte hvorfor jeg ikke hadde gjort noe med papirene. Først svarte jeg ham høflig:

– Med all respekt, Sir, dette er ikke mitt ansvar. Min kontrakt er som tolk ute i felten. Skal jeg oversette dokumenter i tillegg, må det i det minste være dokumenter som hører til min avdeling. Det gjør ikke disse.

Jeg la til at jeg ikke kunne gjøre det fordi jeg var skadet under det siste oppdraget, noe som var helt sant. Hodet hamret og jeg kunne bare skrive på PC med én hånd, på grunn av en forslått albue. Til slutt spurte jeg hvorfor ikke de andre tolkene som hadde vært i leiren hele tiden, og som hadde oversettelse av dokumenter som sitt ansvar, kunne gjøre jobben. De satt bare og drakk te likevel, mens jeg var så redusert at jeg knapt kunne gå ut av senga.

– Jeg gir faen i kontrakten din med de forbanna nordmennene, sa latvieren.

Det overrasket meg. Hvordan kunne han omtale sine norske overordnede på den måten? Jeg så på de andre tolkene. De satt med bøyde hoder og var tause. Da samlet jeg sammen papirene, gikk opp til sjefen og klasket dem i bordet.

– Jeg gir faen i de helvetes papirene dine, svarte jeg, og ville gå.

– Kom tilbake, og sitt ned, sa han bryskt.

– Du er ikke sjefen min, jeg gjør tjeneste for den norske avdelingen, sa jeg og marsjerte ut.

Dermed rapporterte han meg inn for resten av leirledelsen. Jeg ble kalt inn på teppet til tre–fire offiserer, hvorav to var norske. Den ene var den nye sjefen min. Den andre var en norsk etterretningsoffiser jeg ikke kjente fra før.

De lo da de hørte hva ordrenekten dreide seg om, men spurte likevel om det kunne være så vanskelig å gjøre litt kontorarbeid.

– Jeg er ikke engasjert som skrivebordstolk, men kamptolk, sa jeg og la fram den siste kontrakten jeg hadde fått med min norske sjef. – Dessuten vet dere at jeg er skadet, la jeg til, og viste fram det oppskrubbede ansiktet, kulen i hodet og den forslåtte albuen.

Det avsluttet diskusjonen. Den ferske latvieren turte åpenbart ikke å sette seg opp mot sine mer erfarne norske kolleger, men sendte meg noen hatske blikk. Jeg slapp unna med min første skriftlige advarsel.

På vei tilbake til brakka kunne jeg ikke la være å flire av det pompøse papiret. Jeg var vant til å jobbe tett med mine overordnede, som om det ikke eksisterte noe militært hierarki, bare et yak team-e-wahid-e-ham-sangaram, et sammensveiset lag av våpenbrødre som delte blod, svette og tårer både i leiren og i felten. Nå skulle jeg åpenbart være en del av et kommandosystem jeg visste jeg måtte akseptere, men hadde vanskelig for å forstå.

Et par dager senere kom den afghanske hovedtolken igjen på besøk til brakka der vi tolkene bodde. Han banket ikke engang på døra, men buste inn med en ny bunke dokumenter, og sa:

– Få ræva i gir, og oversett disse dokumentene!

Jeg lå på køya med alle klærne og støvlene på, og ventet på å få være med bort på skytebanen. Jeg svarte:

– Det gjør jeg ikke!

– Hold kjeft, sa han – og slo meg i låret samtidig som han prøvde å få tak i buksa mi for å dra meg ut av senga. Før jeg visste ordet av det, satte jeg støvelen på det andre beinet rett i fjeset på ham og tråkket til. Det likte han dårlig. Han skrek noen skjellsord som min islamske tro forbyr meg å gjenta, og tumlet ut av brakka.

Ikke lenge etter ble jeg innkalt til et nytt møte med noen offiserer fra leirledelsen, blant annet sjefen for G1 – personalavdelingen. Han spurte rolig:

– Hva vil du egentlig, Faiz?

– Jeg vil i alle fall ikke jobbe for den latviske drittsekken, svarte jeg. – Han behandler både meg og de andre tolkene som om vi skulle være slavene hans.

– Kanskje du like gjerne vil dimitteres? spurte en av offiserene jeg ikke kjente fra før.

Det spørsmålet hadde jeg ikke ventet, men det var neppe til å misforstå. Derfor svarte jeg ja, og dermed var samtalen over. Alternativet ville ha vært å beklage opptrinnet på det sterkeste, be om unnskyldning og gjøre jobben – men det ville jeg ikke. Eventuelt kunne jeg bli avskjediget og få episoden på rullebladet. En lager jo ikke fotavtrykk i fjeset på kolleger, særlig ikke på overordnede. Sånn sett slapp jeg kanskje billig unna ved at jeg fikk si opp selv. Jeg ser ikke bort fra at både personalsjefen og de andre offiserene hadde lest meg slik den norske majoren utenfor våpenlageret hadde gjort.

Jeg fikk et kvarter på å pakke sakene mine. Det holdt akkurat til å få med det lille jeg hadde skaffet meg, og som jeg ikke allerede hadde tatt med hjem på perm. Det var mest militæreffekter jeg hadde fått av soldatkamerater.

Jeg ble eskortert av to norske soldater gjennom leiren og helt fram til den strengt bevoktede porten. Vi hadde vært på flere oppdrag sammen, og hadde slåss side om side. Men nå var de ikke våpenbrødre lenger. De var blitt fangevoktere som skulle passe på at jeg ikke gjorde noen krumspring før jeg var ute av leiren som hadde vært et slags hjem i to og et halvt år.

Så sto jeg der, alene utenfor den fire meter høye festningen som vernet de fredsbevarende norske styrkene mot alle opprørerne de hadde tiltrukket seg etter etableringen i den fredelige Faryab-provinsen fire år tidligere. Nærværet av nordmenn og andre utenlandske soldater hadde forsterket Talibans innsats, akkurat slik muktaren, borgermesteren i Meymaneh, og flere med ham hadde spådd før de gikk inn.

Jeg sto altså i praksis midt i det som for meg var blitt fiendeland, og kunne være et mål for hvem som helst. Kanskje var det derfor de to soldatene ble stående en stund og se etter meg, som om heller ikke de var spesielt komfortable med situasjonen.

Men jeg var ikke redd. Eller kanskje jeg ikke visste at jeg burde være det. Jeg var nettopp fylt 20 år, og hadde ennå ingen anelse om hva to og et halvt års sammenhengende aktiv tjeneste i krigen mot Taliban hadde gjort med meg. Det var derfor ikke av redsel, men mer av rådvillhet, jeg ringte til en av de afghanske kommandantene jeg hadde kjempet sammen med i opplæringsstyrken, og spurte hva jeg burde gjøre.

– Bli der du er, nesten ropte han. – Hold deg så nær porten som mulig, og dekk til hodet.

Først så jeg støvføyka, og tenkte at det var et eller annet angrep på gang. Like etterpå kom fire tungt bevæpnede stridskjøretøyer fra den afghanske hæren kjørende i stor fart. De bråstanset utenfor PRT-porten, der jeg fremdeles satt på restene av noe som en gang hadde vært en grunnmur. Jeg ble straks omringet av fire–fem soldater, og nærmest dratt inn i en av bilene før vi satte av gårde i stor fart.

For de to norske soldatene i porten, må det ha sett ut som om jeg ble kidnappet. De hørte jo ikke den afghanske majoren si:

– Vi lar ingen bror bli igjen. Ingen!

Noter

[1]

Kapittel 82, Himmelen revner, vers 1–5

kapittel 2

Dødelig fødsel

JEG VET IKKE om det var måten jeg kom til verden på som bestemte at jeg – selv til afghaner å være – skulle oppleve mer lidelse og død enn de fleste blir utsatt for gjennom et helt liv. Jeg vet heller ikke hva Allah, den Barmhjertige og Nåderike, ville med alt dette. Ikke ennå. Kanskje vil jeg få noen svar, eller i det minste skimte noen mønstre når jeg nå forteller min historie.

Eller kanskje er det altfor tidlig, selv om jeg ofte føler at jeg har levd både to og tre ganger så lenge som fødselsdatoen min tilsier. Samtidig kjennes det som om noe inni meg er revet opp for bestandig. Som om jeg på den ene siden har passert et slags point of no return, og på den andre siden står på terskelen til det livet jeg burde ha levd, men som jeg ennå ikke helt vet hvordan jeg skal få tak i.

Har jeg lidd så mye at jeg endelig skal få anledning til å bli født på ny? Ikke bare fordi jeg nå rent fysisk befinner meg i et fredelig land der de fleste synes å ville meg vel, men at jeg faktisk også står foran en åndelig gjenfødelse, slik det også står i Koranen:

«Vi har visselig gitt deg en åpenbar seier, så Gud kan forlate deg dine tidligere og senere synder, og fullbyrde Sin nåde mot deg, og lede deg på rett vei, – at Gud kan hjelpe deg med en mektig hjelp.» [1]

Et nytt liv uten frykt og fortvilelse, der alt det vonde langsomt skal blekne, som alle sterke farger når de har vært lenge nok under sola. Et liv der jeg igjen kan høre smell eller ukjente lyder – uten å kjenne at hendene er på vei til å ta ladegrep. Se lysglimt fra nyttårsraketter eller lyn – uten å forsøke å finne dekning. Høre rotorbladenes klapring på et helikopter – uten å lure på hvem som er døde eller skadde. Møte fremmede – og slippe å vurdere om de tilhører fienden. Ta en biltur – uten å frykte veibomber. Gå på gata – uten å bli siktet eller skutt på. Stå i kø – uten å være redd for at det står en selvmordsbomber bak meg.

Jeg vet jo at det er mulig å leve sånn i Norge, og særlig i Mandal hvor jeg bor nå, og hvor den eneste fienden jeg har er meg selv og mine egne mareritt. For selv om faren er borte og de aller verste marerittene har gitt seg, kjenner jeg at frykten fortsatt sitter i. Sannsynligvis går den helt tilbake til mitt første leveår.

To år før jeg ble født hadde den sovjetiske armeen trukket seg ut av landet vårt. Det skjedde i august 1989, etter nesten ti års okkupasjon, men skapte ikke mye fred. Russernes gamle afghanske slagmarker ble etter kort tid arena for en ny krig: Jang-e-dakholi, borgerkrigen, som snart raste over store deler av landet.

I hjembyen min, Mazar-e-Sharif, som ligger i provinsen Balkh helt opp mot grensen til den gamle sovjetrepublikken Usbekistan, var kampene i gang allerede før jeg ble unnfanget. Striden sto i begynnelsen mellom USA-støttede Mujahedin, som hadde vært mest aktiv i krigen mot russerne, og flere store krigsherrer som alle mente de var bedre egnet til å styre landet etter at den sovjetvennlige regjeringen hadde mistet mesteparten av makten.

Men også Mujahedin gikk i oppløsning. Etter hvert ble det krig mellom forskjellige fraksjoner av «de hellige krigerne». Noen allierte seg med Taliban, som hadde flest tilhengere i de sørlige og østlige provinsene. Andre gikk i ledtog med forskjellige krigsherrer i nord, og dannet Talibans sterkeste nasjonale hovedmotstander: Nordalliansen.

Den mektigste og etter manges oppfatning mest kyniske krigsherren, er usbekeren Abdul Rashid Dostum (født 1954). Han er et godt eksempel på hvor uforutsigbare afghanske krigsherrer og politikere kan være. Dostum var opprinnelig general og stabssjef hos sjefen for den afghanske nasjonalhæren, samtidig var han leder for den usbekiske politiske bevegelsen i Afghanistan. Under russerkrigen støttet han okkupantene og deres afghanske medløpere, med president Mohammed Najibullah i spissen.

Etter hvert etablerte og ledet Dostum sin egen hær, som på det meste telte 25 000 mann, og som kjempet sammen med regjeringsstyrkene mot Mujahedin og andre motstandsbevegelser. Dostums hær gikk under navnet Den 53. Militsbrigade. Den besto av soldater fra fem forskjellige folkeslag: usbekere, turkmenere, tadsjiker, ismaelitter og hazarer. Mange av dem hadde tjenestegjort i den nasjonale afghanske hæren, og det ble sett på som litt av en bragd av Dostum å holde styrken samlet så lenge som han gjorde. Sannsynligvis var det fordi de hadde en tydelig felles fiende – så lenge det varte.

For da Dostum mot slutten av 1980-årene skjønte at russerne var i ferd med å trekke seg ut, inngikk han en ny allianse med en av Mujahedins legendariske ledere, Ahmed Shah Massoud – også kalt Sher-e Panjshir, «Løven fra Panjshir». Navnet fikk han etter sin heroiske innsats mot den sovjetiske krigsmakten – og Dostums hær.

Sammen startet de kampen for å kaste ut de gamle sovjet-sympatisørene fra regjeringskontorene i Kabul, altså dem Dostum tidligere hadde kjempet sammen med. Da gikk deler av militsbrigaden hans i oppløsning, men til gjengjeld hadde han fått nye allierte fra Mujahedin.

Mange andre små og store krigsherrer gjorde tilsvarende krumspring som sikkert har vært med på å gi næring til et uttrykk jeg ikke er særlig stolt av å gjengi: «Stol aldri på en afghaner!» Det betyr ikke at vi afghanere er mer uærlige enn andre sånn i dagliglivet – ved at vi lyver og stjeler – men at det er en lang historisk tradisjon for å inngå allianser med den eller de som til enhver tid kan bidra til å styrke ens egen posisjon. Dette skjer på tvers av familie, venner, naboer, bygd, by, folkeslag, distrikt, trosretning og andre tradisjonelle grenser som i de fleste kulturer bestemmer hvordan venne- og fiendebildene ser ut.

Det er altså ikke først og fremst Afghanistans over tretti forskjellige folkeslag som gjør det vanskelig å forstå maktmønstrene i landet vårt, men snarere at lojaliteten kun følger én linje: muligheten til makt.

Sånn sett kan dette kanskje minne om den vestlige kapitalismen, der lojaliteten først og fremst følger pengestrømmene, fordi penger er makt. I Afghanistan, hvor nesten alle er fattige, rår selvfølgelig også pengene, enten en har for mye eller for lite av dem. Men når penger pares med religiøse vrangforestillinger, korrupsjon, narkotikahandel og annen kriminalitet, og alle fraksjoner er like tungt bevæpnet, blir de enda farligere.

Afghanistans største folkeslag er pashtunerne. De utgjør over 40 prosent av befolkningen. Det er blant dem Taliban-bevegelsen har hatt det sterkeste fotfestet, særlig sør og øst i landet på grensen til Pakistan. Der kan talibanere og andre terrorister bevege seg fritt mellom Afghanistan og de lovløse pakistanske territoriene opp mot grensen. De omfatter det som lokalt blir kalt Nord- og Sør-Waziristan, men som utlendinger gjerne omtaler som tribal zones utenfor nasjonal kontroll. Vi kaller dem lane-e-zambor, som betyr vepsebol.

Ikke noe land har tatt imot flere flyktninger fra Afghanistan enn Pakistan, både under Sovjet-krigen og senere da Taliban regjerte. Samtidig gir de fritt leide til Taliban og andre terrorister. Om Pakistan hadde satt ned foten og bidratt til å skape fred i Afghanistan, ville vi trolig ha kommet et godt steg på veien. Men kanskje er det enklest for Pakistan å ha en svak nabo i øst når en ser på hvem de har nord og øst: stormaktene Kina og India.

Taliban ville fått mindre handlingsrom om Pakistan hadde sikret seg herredømme over disse områdene, og latt pakistansk lov gjelde. Da hadde de sannsynligvis også sluppet en del terrorhandlinger fra Taliban og andre opprørere på egen jord. Men av en eller annen grunn lar de lovløsheten herje. Jeg antar at det skyldes noe av det samme som kaoset i Afghanistan – den spesielle kombinasjonen av gamle religiøse skikker, opiumshandel og korrupsjon.

Min slekt er turkmenere. Det er et av de mindre folkeslagene. Vi kommer opprinnelig fra Turkmenistan, som strekker seg fra Afghanistan i øst til Det kaspiske hav i vest. I sør grenser landet mot Iran, og i nord mot Kasakhstan og Usbekistan, som tidligere var en del av Sovjetsamveldet.

Turkmenerne er godt integrert i det afghanske samfunnet og bærer ikke på noen historiske konflikter med andre folkeslag. Vi har heller aldri hatt noen samlende leder som har forsøkt å hevde det turmenske folkeslagets rettigheter, slik som for eksempel Dostum og hans usbekiske politiske bevegelse.

Turkmenere flest har ikke noe ønske om å bli en politisk faktor. Erfaringsmessig leder dette bare til krig og konflikter med andre folkeslag og interesser. Da en rik turkmensk forretningsmann i 2004–2005 forsøkte å lansere seg selv som turkmenernes fører, ble han bedt om å dra til helvete – der de driver med sånt.

Heller ikke Abdul Rashid Dostum var særlig begeistret for å få en mulig konkurrent oppe i nord. En episode som er godt kjent blant turkmenerne, er da de to tilfeldig møttes på veien mellom Mazar-e-Sharif og Meymaneh. Begge var som alltid omgitt av hver sin styrke av livvakter. Dostum hadde i tillegg følge av en del av hæren sin.

Etter at den ambisiøse turkmeneren hadde bekreftet sitt lederkandidatur, gikk Dostum til aksjon. Han beordret vaktene sine å pågripe turkmeneren og dra av ham buksa. Deretter kjørte generalen personlig en flaske langt oppi baken på ham. Stilt overfor noen hundre av Dostums tungt bevæpnede krigere, turte ikke turkmeneren og folkene hans annet enn å finne seg i denne behandlingen – noe av det mest ydmykende som kan skje en afghaner. Den mektige usbekeren gjorde det i tillegg klart at om de møttes igjen og han i mellomtiden ikke var forsvunnet fra det afghanske politiske kartet, ville en revolverkule finne den samme veien som flasken. Siden har ingen hørt noe offentlig fra turkmeneren.

De fleste av turkmenere i Afghanistan er sunnimuslimer av den nokså ortodokse – men ikke ekstreme – sorten. Vi framstår vel i hverdagen som alminnelige, gjennomsnittlige afghanere som helst vil leve i fred og fordragelighet med naboene våre, enten de tilhører det ene eller andre folkeslaget. Koranens ord er lov og styrer de fleste valg, men ikke på den indoktrinerende måten som gjør alle andre trosretninger eller livssyn til fiender. Det er vel mer slik at det bare kjennes unaturlig og uaktuelt å leve på en annen måte.

Siden sunnimuslimene utgjør 80 prosent av befolkningen i Afghanistan, er vi heller ikke særlig berørt av det grunnleggende motsetningsforholdet mellom sjia- og sunnimuslimer som ble skapt allerede i år 632 da den siste Profeten Muhammed døde. I begynnelsen dreide uenigheten seg om hvem som skulle lede det muslimske fellesskapet videre. Var det Profetens kjødelige eller åndelige arvinger?

Flertallet gikk inn for sistnevnte, Sunna, som betyr profetens praksis. Sunnimuslimene mente at en som utmerker seg spesielt ved å følge denne, er den beste leder – uavhengig av slektskap. Tilhengerne av familiebånd ville ha Profetens svigersønn Ali-Ibn-Abi-Talib som leder. Han var fetter av Profeten og gift med hans datter Fatima, og derfor ansett for å være en hellig mann. Sjia betyr «Alis parti». Ali var da også kalif, noe som gjorde ham til leder for hele den muslimske bevegelsen, inntil han ble myrdet i år 660.

Liket av Ali ble plassert på ryggen av en hvit hunnkamel som gikk til den stupte. Det skjedde midt ute på en naken og ørkenaktig slette nord i landet hvor både kamelen og Ali ble gravlagt, og byen Mazar-e-Sharif etablert. Det er der jeg er født og oppvokst. Navnet Mazar-e-Sharif er dari for «Helgenens grav».

Attentatet mot Ali var altså starten på det som fortsatt mange steder er en uforsonlig konflikt mellom de to trosretningene – eller som brukes som påskudd for å krige om helt andre verdier. Ikke desto mindre valfarter både sunni- og sjiamuslimer til Den blå moské i Mazar-e-Sharif. Moskeen ble bygget i år 1136 for å hedre minnet om Ali, og er i dag en av Afghanistans store attraksjoner som fortsatt er i behold. For mange afghanere er det å dra til moskeen og Alis grav i Mazar-e-Sharif den store religiøse drømmen, nesten som å besøke Mekka, dit moren og faren min drømmer om å kunne reise en gang før de dør.

Alis moské fikk bare stå noen tiår før den ble jevnet med jorden av den mongolske herskeren Djengis Khan og hans folk. Khan hadde hørt at den skulle skjule en stor skatt, men misforsto tydeligvis skattebegrepet – muslimer vil alltid oppleve minnesmerker som kan knyttes til Profeten, som en skatt. For dem var graven full av helligdom, mens Djengis Khan trodde den var full av jordisk gods og gull.

Denne historien forteller også at det neppe var så mye fredeligere i byen på denne tiden enn da jeg vokste opp. Mazar-e-Sharif ligger slik til, nærmest midt i korridoren mellom øst og vest, at den stadig er blitt erobret – av alle slags herskere og hærførere.

Den blå moskeen ble bygget opp igjen i 1481. Dagens utgave er en rekonstruksjon av denne igjen, men er et mer populært mål for pilegrimsreiser enn noensinne. Derfor bygges det nå enda en blå moské – ved siden av den gamle – for å gi nok plass til at alle besøkende muslimer kan utføre sine bønneritualer innendørs. Folk som ikke er muslimer, blir nektet adgang. Afghanske moskeer er forbeholdt de troende.

Både sjiaer og sunnier baserer seg på Den Hellige Koranen. Sånn sett burde de kanskje heller samarbeide. Opprinnelig var de jo bare uenige om hvem som skulle føre arven fra den store Profeten videre. Men i stedet har Taliban, IS og andre ekstreme sunnimuslimske grupperinger, særlig de siste årene vært mer opptatt av å forsterke konfliktene. De vil ha Afghanistan og resten av den muslimske verden tilbake til Profetens tid.

Dermed tolker og praktiserer de islamsk lov etter datidens skikker og det gamle lovsystemet sharia, som åpner for å straffe vantro og andre syndere på en grusom måte. Dersom enkelte skriftord fra Koranen tas ut av sin sammenheng og tolkes bokstavelig, gir det nærmest inntrykk av at en ikke engang må ta ansvar for sine ugjerninger overfor mennesker som lever og tror annerledes: «Det var ikke dere som hugget dem ned, men det var Gud som gjorde det. Da du kastet, var det ikke du, men Gud som kastet for å prøve de troende med velgjerning.» [2]

Men så står det litt senere:

«Si til de vantro, at hvis de gir seg, skal det som har vært, være dem tilgitt. Men om de faller tilbake, så er praksis satt i tidligere slektsledd. Kjemp mot dem til det ikke lenger finnes forfølgelse, og all religion tilegnes Gud. Men om de gir seg, så ser Gud visselig det de gjør.» [3]

Ifølge Koranen er det altså tilgivelse å få, selv for dem som ikke har vært troende. Det er ikke fritt fram for å halshugge, kappe hendene av eller steine mennesker som måtte ha begått haram, syndet mot Gud og hans ord. Derfor reagerer alminnelig troende muslimer like sterkt som folk i Vesten på at IS, Taliban og andre ekstremister tar loven i egne hender og dreper eller lemlester mennesker med et annet livssyn.

Et av problemene er at mange talibanere er analfabeter, selv om Taliban faktisk betyr «elev» eller «de som studerer Boka», det vil si Koranen. Det gjelder også IS og andre ekstremister. Dermed er de prisgitt mullaenes, imamenes og andre religiøse maktmenneskers spesielle tolkning av teksten. Selvmordsbomberne er ofte indoktrinerte barn i begynnelsen av tenårene som tror de skal få oppleve Guds paradis når de utløser bombebeltene sine.

På en selvmordsbombefabrikk som hadde en egen skole, ble barna opplært til å tro at eksplosivene bare virket utover så de kun drepte amerikanere og andre vantro, mens de selv ville være uskadde. Under krigen mellom Iran og Irak var utløsermekanismen i selvmordsbombene en gul nøkkel. Den skulle symbolisere inngangsbilletten til «paradisets have og silkeskrud», der det ifølge Koranen bugner av friske frukter, sildrende rent vann og evigunge gutter, og der man verken kjenner solas hete eller bitter kulde, men kun ser «lykksalighet og et herlig rike». [4]

Krigen som disse ekstreme islamistene fører, dreier seg i virkeligheten om mye mer enn religion, slik de fleste såkalte «religionskriger» alltid har gjort. Den er like mye basert på maktbegjær, gamle feider mellom forskjellige folkeslag og utsikt til økonomiske fordeler gjennom kontroll over narkotikahandel, korrupsjon og annen kriminalitet. Det som utenfra kan se ut som en religionskrig, fordi det tilfeldigvis finnes ledende sjia- og sunnimuslimer på hver sin side, kan altså like gjerne være en etnisk eller materialistisk maktkamp.

Flere av mine norske soldatvenner og andre norske som kjenner krigen i Afghanistan, har sagt at forholdene ligner en del på hvordan det var i Norge for over tusen år siden, før landet ble samlet til ett rike. Da slåss også alle mot – og med – alle, alt etter hva som lønte seg best. Først da Harald Hårfagre hadde vunnet mange slag og skaffet seg nok makt, måtte de andre krigsherrene akseptere at han ble konge, i alle fall over mesteparten av Sør-Norge.

Da jeg bodde på en slags nåde i Italia før jeg endelig fikk komme til Norge, lærte jeg også om tilsvarende konflikter i Europa mellom katolikker og protestanter. Så vidt jeg har skjønt baserte begge seg på Bibelen og kristendommen. Likevel kriget de i flere hundre år, og minst like hardt som de gjør i Afghanistan i dag. Og det var vel heller ikke alltid nyansene i troen, tolkningene og ritualene de kjempet om, men snarere om makt, landområder og materielle verdier.

For meg ser det ut som om alle de forskjellige regjeringene i Kabul de siste 30 årene har prøvd på noe av det samme som den langhårede norske kongen greide – uten at de har lyktes. Heller ikke hjelpen fra USA og de andre internasjonale sivile og militære styrkene har hjulpet særlig, bortsett fra å bidra til å fjerne Taliban-regjeringen da amerikanerne og deres NATO-allierte invaderte Afghanistan i oktober 2001. Årsaken til at hjelpearbeidet har feilet, er nok først og fremst manglende forståelse av de uforutsigbare lokale og nasjonale alliansene, og hvordan kulturen i landet vårt egentlig er. Ingen av landene som har prøvd å hjelpe oss, har turt å ta et skikkelig oppgjør med de to største ondene i Afghanistan, og som er så uløselig knyttet til hverandre: illegal opiumshandel [5] og korrupsjon.

Taliban-regjeringen satte forbud mot dyrking av opium av religiøse og politiske grunner, selv om dyrkingen pågikk for fullt i mange områder. Etter den amerikanske/internasjonale invasjonen tok opiumsdyrkingen seg kraftig opp igjen over hele landet. Den har bidratt til å finansiere krigføringen både for Taliban og for krigsherrer som har vært lojale mot de internasjonale styrkene.

Hvor mange norske bistandskroner som direkte og indirekte har bidratt til å beskytte og finansiere ulovlig opiumshandel – og gått til korrupsjon – vet jeg ikke. Men når en ser på hva som er kommet den alminnelige afghaner til gode, kan det neppe være tvil om hvor store deler av pengene har tatt veien.

Da vår tidligere president Hamid Karzai skulle stille til gjenvalg i 2003, tapte han den første valgomgangen. En av årsakene var sannsynligvis at han ikke var villig til å erklære en uforbeholden bekjempelse av korrupsjon. Det nedslående valgresultatet ble aldri kommunisert tydelig utad. Isteden ble det rigget til et nytt valg der Karzai fikk det nødvendige flertall.

Valgene ble fulgt av mange internasjonale valgobservatører, som klagde på gjennomføringen av dem begge. Men i Afghanistan er det ennå ikke demokratiet – men de riktige alliansene og makta – som rår, også når det er valg. Med tilsynelatende flertall i velgermassen kunne dermed Karzai fortsette som president med den nødvendige internasjonale støtten – selv med sin lunkne holdning til korrupsjon.

Jeg var jo bare 12 år den gangen, og visste ikke noe om politikk. Det eneste vi merket, var at krigen fortsatte, og at vi ikke fikk lov til å gå alene utenfor huset. Hvorfor skjønner jeg mer av nå som jeg har lært hva som foregikk. Hvordan skal en bli kvitt illojalitet, lureri og løgn på lavere nivå, om ikke topplederen selv tar klar avstand fra det?

Det tydeligste særtrekket ved mitt folkeslag, er språket turkmen. Det skiller seg sterkt fra dari, som er det offisielle nasjonale afghanske språket. [6] Også blant pashtunere, som er det mest tallrike folkeslaget, er det vanlig å snakke dari – selv om de har sitt eget språk.

Dari stammer fra persisk, som var morsmålet i Persia før landet i 1979 ble omgjort til en islamsk republikk og fikk navnet Iran. Nå kalles det iranske morsmålet for farsi, men disse to språkene er så like at dari-talende afghanere og farsi-talende iranere forstår hverandre omtrent like godt som nordmenn og svensker.

Turkmenerne har også en egen bryllupstradisjon (som jeg forteller om litt senere i boka). Vi føler oss mer i slekt med våre naboer i vest og nord, enn med mektige Pakistan. Jeg tror likevel ikke den alminnelige turkmener opplever noe fiendskap med pakistanere, like lite som vi gjør det med andre folkeslag som ikke utfordrer oss direkte. Vi er vel som de fleste naboer som ikke ser så mye til hverandre: verken venner eller fiender.

På begynnelsen av 1990-tallet «befridde» Dostums og Massouds styrker by etter by fra sovjetgrensen og sørover, deriblant Mazar-e-Sharif. Jeg skriver «befridde» i anførselstegn fordi de ofte gikk meget hardhendt fram. For den jevne afghanske borger og familien min, var det som om krigen fortsatte. Forskjellen var at frontene ble atskillig mindre forutsigbare, og at ingen visste sikkert hvem som var venn eller fiende.

Folk kunne ikke lenger høre og se sovjetiske stridsvogner dundre gjennom gatene i byen vår. De var enten tilbake på russisk territorium eller ødelagt. Fremdeles står mange sovjetiske militære kjøretøyer som forvridde jernmonstre på den afghanske siden av Amu Darya, grenseelven mot Tadsjikistan og Usbekistan.

I Mazar-e-Sharif foregikk det stadig geriljalignende kamphandlinger i og utenfor byen. De var nesten verre å forholde seg til, med snikskyttere og små, men tungt bevæpnede patruljer som kunne dukke opp over alt. Mange sivile ble drept fordi de tilfeldigvis befant seg i skuddlinjen. For selv om Dostum og Massoud formelt hadde kontrollen over byen vår, ble den stadig angrepet av andre styrker. Flere av dem var Massouds tidligere allierte i Mujahedin, som etter hvert ble formet til en mer og mer tydelig enhet under navnet Taliban.

En kunne aldri vite når skuddsalver fant veien inn gjennom dører og vinduer, eller om RPG-er traff hus som tilhørte sivilbefolkningen. Den ene veggen i annen etasje på huset vårt har fremdeles dype hull etter skuddsalver fra et maskingevær. Denne trusselen fikk far til å bygge en kjeller under deler av huset – der vi kunne søke tilflukt når kampene raste helt inntil husveggene.

Foreldrene mine giftet seg før de var 20 år gamle. De hadde allerede fått en gutt og fem jenter da mor igjen skulle føde sommeren 1991. Dette svangerskapet hadde vært meget krevende, fordi det viste seg å være to av oss og fordi hun var sterkt svekket av leverkreft.

Utpå formiddagen 10. august 1991 kom veene for fullt. Far ville kjøre henne til sykehuset, men kunne ikke fordi det også denne dagen pågikk intense kamphandlinger like ved bydelen vår, som han var nødt til å kjøre gjennom. Biler ble oppfattet som mål fordi begge parter visste at de kunne frakte fiendtlige soldater eller selvmordsbombere. Det hjalp ikke å utstyre dem med sanitetsflagg eller andre nøytrale markeringer. I borgerkriger gjelder ikke vanlige folkerettslige regler. Partene definerer sin egen virkelighet og sine egne spilleregler. Å kjøre gjennom kampområder var derfor langt på vei det samme som å be om å bli skutt.

Da mor besvimte, la far henne i en trillebår og løp med henne gjennom noen sidegater til sykehuset sammen med storebroren og storesøsteren min. Der var det massevis av sårede soldater og sivile fra borgerkrigen, og mest mannlige, halvstuderte leger. Mange av de gode legene hadde forlatt landet.

«Legen» sa at han sannsynligvis kunne redde barna ved keisersnitt, men neppe moren min – fordi kreften var kommet for langt. Han fikk ut tvillingbroren min først. Han levde, mens jeg var livløs da jeg ble trukket ut. «Legen» greide imidlertid å få liv i meg ved å holde meg opp ned i beina, og klapse meg på baken.

Slik var min Tawaloud shudum, mitt første møte med denne verden, dit jeg altså kom mer død enn levende. Men verre skulle det bli. For moren vår kom aldri til bevissthet så hun fikk se oss. Hun åndet ut etter bare tjue minutter. Noen timer senere døde tvillingbroren min av komplikasjoner som muligens hadde sammenheng med mors krefttilstand.

Jeg, som i utgangspunktet var den minste og mest sårbare, fikk av en eller annen grunn leve. Først da jeg som voksen på ny sto i fare for å dra både meg selv og min familie inn i døden, fikk jeg vite den egentlige sammenhengen.