Thomas Aune og Aleksander Schau

Det vakre spillet

Engelsk fotballs historie

(uten alt det kjedelige)

Redaktøren har ordet

Det finnes ikke noe vakrere samtaleemne enn engelsk fotball. Hva skulle det være? Trylling? Kommunesammenslåing i nord? Arild Mentzonis karriere som meteorolog? Nei, vi skal være glade for at det alltid er noe meningsfullt å snakke om så lenge det scores mål på britisk gress, og vi skal være ekstra glade for at Thomas Aune og Aleksander Schau har tatt på seg jobben med å etterfylle kunnskap om dette vakre spillet.

Engelsk fotballs historie startet ikke med tippekampene i 1969, selv om mange av oss ble merket for livet den gang ballen rullet på svart-hvite baner og Knut Th. Gleditsch stadig kommenterte – med en viss misunnelse i stemmen – Bobby Moores usedvanlig flotte hårsveis. Historien starter lenge før. Og siden Aune og Schau har satt alt kjedelig fyllstoff på reservebenken, er denne boka en parademarsj gjennom tiår på tiår med ferdigscora moro.

Jeg kan garantere at du vil lære mye nytt om engelsk fotball på sidene du nå har foran deg. Visste du for eksempel at fløyelscapser og bukseseler var standardutstyr i fotballens barndom, eller at dusjer i engelske fotballgarderober er en relativ ny oppfinnelse? Og er du klar over at selveste Michael Jackson prøvde å hjelpe vesle Exeter City med å samle inn sårt tiltrengte midler? Det er deilig å la slike opplysninger flyte omkring i hjernebarken. At de i tillegg beriker enhver konversasjon er unødvendig å si.

Fotballprosaens sterkeste radarpar sløser ikke med sjansene, her er det tett mellom høydepunktene. Og du kan lese alle situasjonene i reprise akkurat når det passer deg. God fornøyelse.

Jan Swensson

Spillende manager Gyldendal FC

1

Fra penis til perfekt sfærisitet

Det er lett å se det for seg: lett regn i lufta, grus på bakken og menn med slitte klær og dårlig kroppsånde. De gryntet og dunket i hverandre før en av dem fikk inn et ordentlig godt treff på den danske kongens avskårede penis. Den svevde av sted i noen centimeters høyde over bakken, før den tok grusen og spratt videre. Ripene i huden ble stadig flere. Den fikk ikke ligge mange sekundene i fred, før en annen mann kom løpende til, klar for å gi lemmet en skikkelig luftetur.

Men kanskje gikk denne mannens plan i vasken fordi en annen mann, i en stadig villere kamp om kongens avskårede penis, dyttet ham i ryggen, slik at han i stedet tråkket midt oppå penisen og falt om idet denne ga etter mot underlaget. Deretter fikk råtassen inn et velplassert spark, slik at det svampholdige legemet – etter først å ha bredt seg rundt råtassens tær – skjøt fart i retning av målet, kun tre hundre meter unna.

Sånn kan engelsk fotballs historie ha begynt. Noen mener nemlig det var en dansk konges penis som var forløperen til dagens Premier League-ball med «perfekt sfærisitet» og en «nitrogen-utvidet skumoverflate». Den omtalte kampen skal ha funnet sted en gang mot slutten av 800-tallet eller i første halvdel av 900-tallet, under Danelagen, epoken da nordiske vikinger kontrollerte et område mellom London og Mersey. Andre hevder at et kongehode var den aller første fotballen. Andre igjen mener det var noe så kjedelig som en ball, lagd av en griseblære.

Akkurat hva de spilte med første gangen, vil vi kanskje aldri få vite. Men at fotball har blitt spilt med menneskers hoder, er det en ganske utrivelig enighet om.

Blant dem, Hugh Greens hode. Green var prest i den katolske kirken da kong Charles 1 forbød katolske prester i 1642. Prestene måtte forlate landet, men Green somlet, og ble arrestert mens han prøvde å borde et skip på vei vekk fra øyriket. Han ble arrestert og dømt for høyforræderi, og skulle henrettes i Dorchester i august 1642. Dessverre for Green skulle bøddelen, en barberer kalt Barefoot, gjøre sin debut med akkurat hans hode. Det ble en meget rotete henrettelse, der Barefoot blant annet skar opp prestens mage og dro ut innvollene mens han febrilsk lette etter hjertet. Green døde kraftig på overtid. Barefoot avsluttet seansen med å kappe av hodet på Green og hive hjertet hans på et bål. Deretter var det tid for fotball.

En gjeng, beskrevet som en ugudelig samling menn, ble igjen etter henrettelsen og spilte fotball med prestehodet.

I starten var fotball i England et voldsomt og kaotisk spill. Du var ikke garantert å bli skadet hvis du var med, men sjansen var relativt stor. Skadene skyldtes ikke bare knallharde taklinger og albuer på avveier, men også de litt frie utstyrsreglene. Under en fotballkamp i 1280 i Ulkham ved Newcastle, løp Henry, sønn av William de Ellington, mot en fyr på motstanderlaget som het David le Keu. Dette var noe av det siste unge Henry gjorde. David le Keu spilte nemlig fotball med en kniv i beltet. Tuppen på kniven hadde kommet litt ut av kurs, og da David og Henry kjempet om samme ball, fikk Henry knivtuppen i magen, og døde. Altså ved et uhell. Slikt skjer.

På den tiden fantes det ikke gressbaner som var målt opp og krittet rundt. Banene var der folk var. Det ene målet kunne være på den ene siden av byen, det andre på motsatt side. Antall kilometer mellom målene var ikke regulert, men det var som regel en raus løpetur mellom dem, og antall spillere varierte voldsomt.

I Kettering, 13 mil nord for London, ble det spilt en kamp på slutten av 1700-tallet med 500 mann på hvert lag. Mens lagene spilte og sloss, tok noen seg også tid til å plyndre en mølle.

Tidlig engelsk fotball var altså ikke for sveklinger. Bygninger har blitt ranet, nedbrent og ødelagt, spillere har blitt skadet og drept. En franskmann som overvar en kamp i Derby tidlig på 1800-tallet, spurte: Hvis det er dette de kaller fotball, hva er det da de kaller slåssing?

Slike kamper spilles fortsatt rundt omkring i England, om enn i noe mildere versjoner. En av de meste kjente er Royal Shrovetide Football i Ashbourne i Derbyshire. Våren 2011 tok vi turen dit. Det var en grå og kald dag, og byens største parkeringsplass var stappa full med mennesker. Så ble ballen kastet opp i lufta. Klokka var 14, og kampen kunne gjerne holde på til klokka 22, om det ikke ble scoret mål. Tett i tett rundt ballen sto det en haug med sterke unge menn som, etter fysikken å dømme, trolig spilte rugby til daglig. Det finnes noen få, enkle regler i Royal Shrovetide Football: Det er ikke lov å spille inne på kirkegården, ikke lov å kaste ballen inn i en bil og kjøre av gårde, og – det som kanskje er den viktigste regelen – ikke lov å drepe motspillere. Eller medspillere. For øvrig er den erkebritiske ordlyden om at «unødvendig vold vil bli slått ned på», viktig. Nødvendig vold nevnes ikke noe sted.

Rundt rugbygutta i Ashbourne sto noen kjappe sprintere, som hadde én oppgave: å løpe lynraskt unna med ballen, bort til noen «langdistanseløpere» som tok den videre. Men det var mange spillere som aldri var nær ballen i det hele tatt, i løpet av de to dagene kampen varte. Det var nemlig mange spillere plassert rundt omkring på strategiske steder i den vesle byen i Derbyshire. Langs elvebredden sto en gjeng sterke menn og stirret intenst oppover den tomme elva. Pensjonister som var ute og luftet bikkjene, kunne forklare:

«Disse gutta er bare de som er anerkjent som dyktige elvespillere, og som står klare til å kaste seg uti det iskalde vannet, når ballen kommer hit!»

Det eneste som er garantert i denne versjonen av fotball, er at ballen kommer til å ende midt i det iskalde vannet. Begge målene, som er to møllesteiner som ballen skal dunkes mot tre ganger, står nemlig midt i elva, fem kilometer fra hverandre.

Det finnes mange varianter av denne typen fotball rundt omkring på De britiske øyer, gjerne i små landsbyer eller tettsteder. Folk vet ikke alltid hvor lenge de har holdt på med dette, men de vet at de har holdt på lenge, og at tradisjonene skal føres videre, uansett vær. Noen sier de har skubba på hverandre og den klumpete ballen i fem hundre år, andre sier tusen.

På Orknøyene spiller de Kirkwall Ba Game hver eneste jul. Der er det ene målet rett og slett havet. Hver påske spilles Hallaton Bottle-kicking and Hare Pie Scramble, hvor tre flasker kastes opp i lufta. De skal så fraktes av lagene over grøfter, hekker, piggtråd og andre hindre. Her er det også få regler, men det er ikke lov å prøve å presse ut øynene til motstanderne, kvele dem eller bruke våpen.

I tillegg har du den årlige Hurling the Silver Ball i Cornwall, Cornish Hurling i St. Ives, Uppies and Downies-kampen i Workington, og utallige andre kamper som noen jevnlig foreslår å forby, men som likevel overlever år etter år.

I 1928 ble ballen i Ashbournes Shrovetide Football hevet i lufta av prinsen av Wales, den senere Edward 8, og det er derfor arrangementet siden har gått under navnet Royal Shrovetide Football. Likevel: Mange engelske konger har hatt et anstrengt forhold til fotball. Gang på gang har de forsøkt å forby dette spetakkelet. I 1314 forbød kong Edward 2 sparkingen av store baller i engelske gater. Kong Edward 3, Henry 4 og Henry 5 gjorde det samme. Store masser av mennesker føk gjennom gater og smug i London og byer over hele England, og kongen fryktet at all denne energien, slåssingen og uvørne sparkingen kunne føre til verre ting, som opprør, eller kanskje til og med forræderi.

Fotballen tok også oppmerksomheten vekk fra den aktiviteten kongen mente folk burde bedrive, nemlig bueskyting. England var på 1300- og 1400-tallet et land som kriget både med franskmenn og skotter, og trengte et folk som kunne skyte piler etter fiendene. At de var flinke til å sparke en ball, var ikke like nyttig.

Fotballspilling kunne gi en bot på 20 shilling, alternativt seks dager i fengsel. Flere ble arrestert, andre fikk bøter, men fotballen rullet ufortrødent videre.

Som i Ashbourne. Vi var riktignok ikke vitne til noen drapsforsøk, men brutalt var det. Gamle damer omkranset gatene mens de applauderte det man utvilsomt ville tenke på som unødvendig vold. Politiet var ingensteds å se. I sentrum av byen hadde butikkene satt opp planker foran bygningene for at rutene ikke skulle knuses. Vi skulle snart merke at det trengtes. For etter at lagene hadde stått bom fast i 20–30 minutter, og kun knuffet og dyttet på hverandre, spratt ballen opp i været og fikk voldsom fart på seg. Flere hundre sterke herrer kom løpende i samme retning, og da fikk unger, eldre og mødre med barnevogner det så travelt med å komme seg unna, at de begynte å løpe de også. Vi havnet midt i folkemassen. Midt i hovedgata i Ashbourne. Gata er smal, småbutikkenes vinduer dekket av plank, lufta tett av svettelukt og sigarettrøyk og en kakofoni av menneskelyder.

Vi er sperret inne, opp mot en murvegg, og mens Thomas får sneket seg under armene til en fyr og inn i et reddende smug, havner Aleksander opp mot et butikkvindu. I brysthøyde har butikkeieren spikret opp en massiv trestokk på tvers av vinduet, for å unngå knusing. For hver bølge av svette, engelske beist som presser på og skylles inn mot Aleksander, kjenner han ribbeina svikte under presset mot trestokken. Kroppen er i ferd med å kollapse da en småbarnsmor på maks 16 år hever pipestemmen sin og kommanderer: «Let him out!». Og som ved et trylleslag, deles folkemengden. Ett ribbeinsbrudd, én brist og ett ribbein ut av stilling, var prisen for skvisen.

Så gikk det rykter om at ballen hadde forsvunnet opp en sidegate, og opp i en eng, hvor det visstnok ikke hadde vært noe spill på flere tiår. Dette var tydeligvis en sensasjonell utvikling på kampen. Fra enga fortsatte den gjennom en nedlagt jernbanetunnel og ned mot elva igjen. Og en drøy halvtime senere – klokka halv fire – begynte ryktene å svirre. «Det har blitt mål! Kevin fra puben har det fra sikre kilder.» Ungene sperret opp øynene, pensjonistene lyttet til overføringen på lokalradioen og forvirringen var total. «Det er mål nederst i elva! Vi har scora!»

Etter tjue minutter kom målscoreren. Båret på skuldrene av blødende, møkkete, våte og iskalde lagkamerater, med ballen høyt hevet over hodet – rett inn på puben med mann, ball og skavanker for å registrere scoringen. Men leken var ikke over. Reglene sier at om det scores før klokka er blitt fem, skal det kastes ut nok en ball. Dagens andre runde med skubbing, ribbeinsbrudd, blod, blåveiser, skuldre ut av ledd, sykehusbesøk, svette, juling og knyttnever sto for tur. Det skulle skapes flere lokale helter for evigheten.

Historien sier at fotballen startet på tilsvarende vis. At det gikk fra dette rabiate, sydende kaoset, via rugby, og så videre til fotball. Men veien til den versjonen vi i dag kaller fotball, var fortsatt lang.

2

17-barnsmor død av griseblærer

Rebecca Lindon bodde i Rugby i 1850-årene, hadde 17 barn og brukte det lille hun hadde av fritid til å blåse opp griseblærer. Rebecca var gift med skomakeren Richard, som lagde lærsko til elevene ved skolen i Rugby. Rugby og fotball var blitt såpass populære fritidssysler i byen at skoproduksjonen måtte vike til fordel for fotballer. Innerst i fotballene ble det brukt griseblærer. Og noen måtte blåse opp disse urinbeholderne. Denne noen ble altså Rebecca Lindon.

Elevene i Rugby kunne ikke få nok fotballer, så Rebecca måtte blåse opp flere og flere blærer. Hun fylte opp kraftige lunger med luft, satte leppene mot griseorganet og blåste inn så hardt hun kunne, gang på gang. Dessverre var ikke alle blærene like rene og fine. Og siden HMS ikke var noen prioritet på denne fotballfabrikken, tok en infeksjon fra en av blærene veien inn i Rebeccas lunger. Hun hadde tydeligvis glemt regel nummer én ved oppblåsing av griseinnmat: Ikke innhaler luft som er på vei ut av kadaveret. Etter et meget smertefullt sykeleie ble fru Lindon sannsynligvis det første mennesket i verden som døde av å pumpe opp fotballer.

Men ektemannen ga seg ikke. I 1870 skaffet han et alternativ til de sykdomsbefengte griseblærene, nemlig såkalt India-gummi. For å effektivisere oppblåsingen av gummiblærene fant han opp en egen pumpeløsning der man førte en tynn, hul nål inn i ballen. Nålen var festet til en mekanisk pumpeanordning som kunne driftes manuelt. Synd at kona måtte dø på veien, men nå hadde de i hvert fall brukbare baller – med luft i – og det eneste de manglet for å kunne spille fotball, var noen lag.

Den aller første fotballklubben ble startet av en gjeng med cricketspillere i Sheffield, 24. oktober 1857. I begynnelsen spilte medlemmene i Sheffield Foot Ball Club mot hverandre, gjerne gifte menn mot ugifte, men det gikk bare noen år før et annet lag startet opp, på den andre siden av byen. Romjula 1860 tok Hallam FC imot Sheffield FC i tidenes første fotballkamp mellom to organiserte lag. Banen var Sandygate, en stor og skeiv cricketbane hvor spillerne merket opp en fotballbane i den ene enden. Det var saftig høydeforskjell på de to målene, så bortelaget måtte finne seg i å spille i slak oppoverbakke. Ifølge Sheffield Daily Telegraph to dager senere, ville det være usympatisk å trekke fram noen individuelle spillere, i stedet bemerket avisa at Sheffield-spillerne var mer vitenskapelige i spillet sitt. Det endte 2–0 til Sheffield, altså verdens første borteseier.

De to lagene i Sheffield hadde få andre lag å bryne seg mot. Heldigvis visste både kirke og legestand råd. Dette var jo midt under Victoriatiden, da mange i England fryktet onani, at unge menn skulle kaste bort viktige kroppsvæsker, foretrekke litt tid alene med sin egen håndflate framfor sex med kona, og kanskje utvikle perverse lyster. Landets maktelite fryktet at folk ville bli så dekadente og seksuelt ukontrollerte at hele det britiske imperiet ville gå under, akkurat som Romerriket. Det var altså ikke folkeopprør eller krig, men onaniens gleder, som kunne senke det stolte imperiet.

«Mange menn er i fengsel fordi de har onanert eller pådratt seg syfilis,» forkynte den amerikanske pastoren og pamflettskriveren Sylvanus Stall med overbevisning. Løsningen var enkel: minst to timer fysisk aktivitet hver dag. Slik begynte lærere, prester og leger å oppfordre unge gutter til å spille fotball, så de om kvelden var altfor trøtte til å orke å onanere før de forsvant inn i drømmeland. Kirken stiftet flere lag, og mange av dem fikk skikkelig sving på sakene. Storklubber som Everton, Manchester City, Aston Villa og Southampton startet alle opp som kirkeklubber.

I starten spilte Sheffield FC med hvite hansker, og aller helst med en mynt inni hanskene. Hensikten var å forhindre at spillerne, som var så vant til rugby, skulle plukke opp ballen med hendene. Hvite hansker ble jo fort skitne, og enda verre ville det være det om en skulle miste mynten i hånda.

Seks år etter at fotballklubben i Sheffield så dagens lys, ble det første fotballforbundet stiftet. Et kontroversielt emne på stiftelsesmøtet var noe britene kaller hacking, som rett og slett er sparking på leggen. Francis Maule Campbell fra Blackheath, som var FAs første kasserer, mente det var krise at hacking ikke skulle være lov. Hacking var den virkelige fotballen, hevdet Campbell, og hvis de fjernet den, ville de også «fjerne alt motet og all tælen fra spillet». I så fall ville Campbell «bli nødt til å hente over en gjeng med franskmenn som ville slå dere etter å ha trent i én uke». Herr Campbell var likevel i mindretall, og trakk klubben sin fra forbundet til den fislete frøkensporten den tydeligvis var på vei til å bli. Noen år senere var han med på å stifte rugbyforbundet RFU.

Men de fleste andre ble værende i FA. Fotballen fikk sitt første forbund, med sitt første sett med regler – som var et stykke unna dem vi har i dag. I 1866 ble det for eksempel lov til å spille ballen framover, så lenge det var tre menn mellom ballen og målet. Dette var det første skrittet på veien mot dagens offsideregel, og 31. mars 1866 gikk Royal Engineers kaptein, Charles Alcock, som det første mennesket noensinne, i offsidefella. Men Alcock hadde større ambisjoner enn som så. Det holdt ikke å være førstemann i offside. Broren John satt nemlig i FAs komité. Det kunne også Charles tenke seg.

John, den eldste av i alt ni Alcock-barn, hadde en broket privat historie. Argumentet for å skille seg fra kona Catherine, var at hun hadde vært prostituert da han møtte henne. Etter seks års ekteskap skulle hun angivelig ha tydd til flaska og gjenopptatt sin gamle profesjon. Catherines versjon av historien var noe annerledes. Hun mente mannen banka henne opp, jagde henne rundt i byen mens han kastet mursteiner på henne, og at han slo henne med en jernstang. Det endte med en rettssak, som Catherine tapte. Hun ble sendt på asyl, der hun fikk bli til hun døde, 18 år senere.

Broder Charles tok etter hvert over plassen til broren i FA-komiteen. Han var blant initiativtakerne til en turnering hvor alle lagene i forbundet fikk lov til å være med: The FA Cup. Totalt 15 lag slo til på tilbudet. Organiseringen de første årene var kanskje ikke helt i vater: To lag møtte aldri opp, lag fikk hoppe over noen runder fordi det var odde antall lag påmeldt, mens uavgjort noen ganger førte til omkamp, andre ganger til at begge lagene gikk videre, noe som igjen førte til for mange lag i neste runde, og at noen nye lag fikk hoppe over denne runden igjen.

Queen’s Park var Skottlands ledende klubb. På grunn av oddetall og ren flaks trengte de ikke spille en eneste kamp før semifinalen. Der spilte de 0–0 mot Wanderers, men fordi Queen’s Park ikke hadde råd til enda en reise til England, ble det ingen omkamp, og Wanderers fikk plassen i finalen.

Wanderers sto nå overfor Royal Engineers og to tusen tilskuere på cricketbanen Kennington Oval. Royal Engineers, fortsatt med Charles Alcock som kaptein, fikk en dårlig start på kampen, da spissen Edmund Creswell brakk kragebeinet etter bare ti minutter. Han nektet å gå av banen, men ble dyttet ut på vingen. Fem minutter senere driblet Wanderers’ Robert Vidal seg gjennom Engineers-forsvaret, før han la inn til A.H. Chequers, som dyttet ballen over streken og gjorde 1–0. Det vil si, A.H. Chequers var målscorerens dekknavn, til vanlig het han Morton Betts og spilte på Harrow Chequers Club. Dette ble det eneste målet i kampen. Wanderers vant, og Charles Alcock, initiativtakeren til turneringen, ble kaptein på FA-cupens første vinnerlag.

FA-cupen var blitt en suksess. Året etter var det klart for ny turnering. Wanderers fikk lov til å gå rett til finalen, fordi de var tittelforsvarere. Ny kaptein på laget: Arthur Kinnaird. Kinnaird skulle bli fotballens første superstjerne, en slags datidens David Beckham. Kriteriene for å bli en fotballsuperstjerne var riktignok litt annerledes den gangen: Kinnaird hadde langt, rødt skjegg, spilte alt fra keeper til spiss, og uansett hvor på banen han opererte, var han kjent som en knallhard takler. Kona var bekymret for at han ville komme hjem med et brukket bein en dag, men ble da forsøkt beroliget av en venn: «De må ikke bekymre Dem, frue. I så fall vil det ikke være hans eget bein.»

Arthur Kinnaird var president i FA i 33 år. Privat arbeidet han som bankmann, og han skulle komme til å tjene en formue. Men selv om Kinnaird var en filantrop og ga bort nesten alt til veldedige formål, hadde han noen smålige sider. Mens han satt i FAs komité, ikledde han seg keeperdrakta for Wanderers i FA-cupfinalen 1877, en kamp Wanderers vant 2–1 etter ekstraomganger. Oxfords mål kom da Kinnaird fanget en corner i fast grep, før han – etter å ha tatt ett skritt for mye bakover – havnet i buret med ballen i hendene. Etter kampen hevdet Kinnaird hardnakket at ballen aldri var inne. Han fikk strøket målet, og det nye offisielle resultatet, 2–0, ble stående i over femti år, helt fram til forbundet gjennomgikk sine historiske kilder på nytt. Da alle rapporter fra 1877 tydet på at både ball og mann hadde gått over streken, ble resultatet omgjort til 2–1. Arthur Kinnaird ble dermed den første mannen i fotballens historie som scoret selvmål.

Stemningen mellom dommere og spillere lot til å ha vært gemyttlig. Kanskje hang det sammen med at mange av dommerne selv var aktive spillere. Ta for eksempel mannen med det velklingende navnet Segar Bastard. Som dommer var han godt likt av alle, og i 1878-finalen dømte han såpass bra at han fikk tilnavnet «Fløytenes ridder». Dommergjerningen og den uoffisielle riddertittelen forhindret ham ikke i å debutere på Englands landslag to år senere, i det sure 4–5-tapet mot Skottland.

Logistikken rundt fotballkamper er med årene blir stadig mer gjennomtenkt. Nå overlates lite til tilfeldighetene. For eksempel er det blitt vanlig å plassere barn og ungdom rundt banen, for å kaste ballen inn igjen på gressmatta hvis den går over linja. Slik unngår man avbrudd i spillet og samtidig gir man unge en mulighet til å se store og små fotballkamper på nært hold. Men det er ikke sikkert det hadde blitt slik, om det ikke hadde vært for en evig skrubbsulten tjukkas fra Sheffield.

Folk er uenige om akkurat hvor svær William Henry Foulke var. Høyden hans varierer fra 1,90 til litt over to meter, avhengig av kildene, mens maksvekta var mellom 140 og 170 kilo. Uansett: William Henry var et berg av et menneske. Og klengenavnet ble deretter: «Fatty». Han var for øvrig en strålende keeper. I 1894 debuterte han for Sheffield United, bare 19 år gammel og 90 kilo tung. Fatty Foulke beholdt plassen mellom stengene de neste elleve årene, selv om kroppsvekta nesten ble fordoblet. En fotballkeeper var ikke spesielt godt beskyttet på slutten av 1800-tallet, og angriperne hadde lov til å takle ham inn i buret, selv om han holdt ballen i hendene. En slik taktikk ble raskt revurdert av lag som møtte Fatty Foulke. Én ting var at Fatty var bortimot umulig å skubbe på, i tillegg visste han å hevne seg på irriterende spisser. En gang skal han ha plukket opp en motstander etter anklene og trykket hodet hans resolutt ned i gjørma. Andre motstandere ble kastet inn i mål – uten at det ble registrert i målprotokollen.

På denne tiden hadde mannen i mål lov til å løpe ut mot straffeskytteren når det skulle skytes straffe. En masete regel i seg selv, men helt forferdelig når det var den menneskelige flodhesten William Foulke som kom ramlende mot deg. Da Fatty i 1905 reddet to straffer i samme kamp, klynket mannen som tok begge straffene, fortvilet: «Ja, men hvor i alle dager skulle jeg plassere skuddene da? Det var jo ikke plass noe sted!»

Det ble sagt om Fatty at når han gikk forbi deg, var det som om sola gikk ned. Det ble kjøligere i været og fuglene sluttet å synge. Han skygget for alt. Dette visste Chelseas manager John Tait Robertson å benytte seg av, etter å ha hentet Fatty til klubben for 50 pund. Han sørget alltid for at Fatty entret banen sammen med de minste og tynneste medspillerne, slik at han skulle framstå som enda større enn han var. Dessuten plasserte Robertson et par underernærte gutter bak mål, sånn i tilfelle bortelaget ikke syntes keeperen var stor nok, og slik ble tidenes første ballgutter født. Kjempen i mål hadde jo begrenset sans for å hente ballen hver gang den havnet litt utenfor hans rekkevidde, så for at kampen i det hele tatt skulle fortsette, måtte noen andre settes på den jobben.

Fatty var glad i mat, det sier seg selv. «Kall meg hva du vil, men ikke for sein til middag,» var et av hans valgspråk. Eller hva med den gangen han møtte ekstra tidlig opp til fellesfrokosten før en kamp, sånn at han rakk å spise opp samtlige medspilleres måltider? Et gammelt foto av Fatty er alene nok til at man trekker på smilebåndet, der han står med armene slapt hengende langs siden og med den gigantiske shortsen trukket langt opp over magen. Han var to røde musefletter unna å være en tro kopi av Obelix.

Dessverre endte det ikke så bra for vår rotunde venn. Han avsluttet karrieren med et kort gjestespill i Bradford City, hvor han i en kamp mot Accrington Stanley måtte spille med et laken surret rundt overkroppen. Bradford hadde ikke keeperdrakt i hans størrelse. Og så var det slutt. Fatty tilbrakte sine siste år på tivolier og sirkus i Blackpool-området. Der tok han seg betalt av unger, fylliker og fans for å redde straffer på stranda. I 1916 døde William Fatty Foulke av skrumplever, 42 år gammel. Det var en trist sorti for en på mange måter stor mann. Men å leve til 42, var slettes ikke verst i fotballens spede begynnelse.