Kyrre Andreassen

For øvrig mener jeg at Karthago bør ødelegges

Roman

B.

Jeg måtte slutte som elektriker på grunn av prolapser i ryggen. Når man må bruke korsett på jobb etter årevis med skruing i ukurante stillinger, rett og slett korsett, tilbake til middelalderen, det går til et visst punkt og så går det ikke lenger. Jeg sto uten arbeid i over ett år. Da er ikke nødvendigvis humøret det beste. Men så fikk jeg jobb, som lærer av alle ting, med andre ord langt bortafor kompetanseområdet mitt. Jeg sa ifra til de ansvarlige, jeg sa at jeg ikke var noen pedagog, men det var prekært, det trengtes folk til å undervise voksne utlendinger i norsk. Fysaken på NAV og ledelsen på skolen mente erfaringen min var verdifull, mer verdifull enn all verdens pedagogikk, mente de. Var jeg motivert? Det fungerte i hvert fall, en stund fungerte det, men det er klart, når man den ene dagen driller ei gruppe utlendinger i arbeidsmiljøloven og den neste dagen fisker etter svart arbeidskraft i den samme gruppa, det tar seg dårlig ut. Men jeg fiska ikke. For utenforstående kunne det sikkert se sånn ut, men jeg fiska ikke. Faktum syntes jeg synd på Magomed, og da han fikk forespørselen, jeg spurte om han kunne tenke seg å bygge en pergola for oss, for Marianne og meg, og fader som han lyste opp.

Det handla ikke om utnytting, det handla om stimulans. Magomed var møbelsnekker fra hjemlandet, jeg hadde sett noen av arbeidene hans, ornamenteringer fra bysantinsk tid omtrent, møbelsnekker fra Tsjetsjenia, og så fikk han aller nådigst jobbe et par kvelder i uka på lageret til et trelastfirma. Klart han lyste opp. Det handla om å gi folk muligheten til å vokse, og Magomed, mannen som aldri sa noe i timene, han blei bortimot pratsom. Ikke problem, sa han, ikke problem, lærer. Og kanskje gikk han rundt og babla, kanskje var det sånn det blei kjent, babla i korridorene, fordi han var oppstemt. Noen fikk i hvert fall snusen i det, og vedkommende tysta oppover i systemet. Det hagla fader meg, fader meg hagla med anklager fra den øverste ledelsen, og de såkalte kollegaene mine, de prektige sauene, de mente Krister Larsen hadde opptrådt helt forkastelig.

Jeg som ikke engang var interessert i den pergolaen. Ikke det dugg. Det var Marianne, hun mente det ville bli herskapelig med en pergola ute i hagen. Det pressa seg fram etter en tur til Roma, en ovalweekend i påsken, vi spiste nemligen på en restaurant som het La Pergola der nede, det var sånn hun fikk ideen. Jeg rakk knapt å lempe koffertene inn i huset før hun var i sving med en befaring ute på plenen. Sto der og veiva og dirigerte. Snøen hadde ikke reist engang.

Kan du se det for deg? sa Marianne, men bare fordi man hadde sittet på et romersk fortau med alle slags slyngplanter dinglende rundt øra og gassa seg med mat og vin og hele antikken midt i fleisen, var det neppe noen automatikk i at man fikk oppleve den samme velstanden hvis det blei slengt opp litt plank mellom huset og garasjen. Jeg sa det var naivt. En tanke naivt, modererte jeg meg, og jeg sa det var et spørsmål om finanser. Jeg nevnte kreditten, hvor mye vi hadde fleska til med for flyreisen, for flyreisen og hotellet og gaver til Andreas, alt mulig på kortet, hvem hadde kjøpt sko og klær i store kvanta? Skinnjakka, for eksempel. Hun sto uti snøhaugen i ei speller ny skinnjakke, mørkegrønn, over tre tusen, så mørk at den nesten var svart, og den slutta strategisk rett over der ja, og hun hadde limt på seg noen olabukser og høye hæler, og det var fremdeles spenninger igjen etter ferien, fire dager med ungefri, spenninger av den positive sorten, for all del.

Når man har vært gift i over femten år, det ville være et under om det ikke oppsto litt slitasje, og når det oppstår slitasje, det er da det er etterlengta med nye perspektiver. Det var derfor vi tok den turen til Roma, for å få nye perspektiver. Vi hadde det som plomma i Roma. Symbiotiske, som det heter. Til og med paven hadde blitt imponert hvis han hadde sett akrobatikken vi dreiv med der nede. Vi hadde vært i ei boble, og da Marianne trippa rundt i snøen og fabulerte om å bygge pergola, var hun fremdeles i den bobla. Og jeg ønska ikke å svartmale. Da jeg ymta om kreditten, det var ikke svartmaling, det var realiteter, Marianne skjønte det. Hun trippa over plenen og stilte seg foran meg og la henda på kinna mine. Hun beit meg i leppa. Det var de spenningene. Jævla gledesdreper, sa hun og pressa henda mot hverandre som om det var en badeball hun skulle skvise lufta ut av, men det var ikke en badeball, det var kinna mine, huet mitt, men det gjorde ikke vondt.