Ingar Sletten Kolloen

Den tomme plassen i vitrineskapet

Roman

Far sprengte tunneler gjennom norske fjell. Når han drakk øl og dram (det han kalte «survin», ville han ikke engang lukte på), hendte det at han dro fram medlemskortet i Arbeidsmandsforbundet, dasket det røde pappomslaget lett mot pannen min og formante: Husk at du er sønn av en proletar.

Mor hadde en tante som gjorde det stort i Danmark. Hun bodde og arbeidet derfor i København noen år, og planen var at hun etter hvert skulle ta over geskjeften til tante Petra. Til tross for at mor ble truet med å bli gjort arveløs, dro hun hjem til Gudbrandsdalen og slo seg i lag med ham som ble faren min. Når hun var langt nede, det hendte med ujevne mellomrom, klarte jeg av og til å trekke henne litt opp ved å finne fram de tre ukebladene hun kjøpte fast, og lede praten inn på yndlingstemaet hennes: europeiske kongelige. Gjerne dronning Juliana av Nederland, som hun var jevngammel med, og særlig den danske kongefamilien, som moren min flere ganger hadde vært under samme tak med, som hun sa, i Det Kongelige Teater på Kongens Nytorv.

Jeg vet ikke om dette har noen sammenheng med at denne fortellingen har de to hovedpersonene den har: en forhenværende arbeiderske ved Den Kongelige Porcelainsfabrik i København, som ender som renholder. Og en kvinnelig monark, som også har sitt å streve med.

Det jeg er sikker på jeg vet, er at denne boken er blitt til i minnestrømmene etter dem begge – altså, foreldrene mine.

Underveis har jeg tatt meg mange av de friheter en romanforfatter kan, som å framstille steder annerledes enn de er virkeligheten, innsette min egen monark på den danske tronen og skildre den skandinaviske sommeren 2015 som tropevarm. Sistnevnte forventer jeg ikke å få tilgivelse for.

Lillehammer, august 2015

Ingar Sletten Kolloen

Enhver som er i stand til å tro på lykken, kan bli lykkelig.

– 1 –

Om et grønnmalt skap med røde lister,

en syklist i storblåblomstrete kjole

og en dronning som lufter tærne.

Hver gang Dronningen har vært borte fra Amalienborg og får manøvrert de verkende knærne innenfor slottsmurene igjen, styrer hun dem alltid strake veien til dagligstuen i Den kongelige privatbolig.

Som denne mandag 27. juli 2015 etter at sjåfør Bojesen har kjørt henne inn fra Marselisborg slott på Østjylland.

Først forsikrer hun seg om at det står friske Sweet Avalanche-roser i vasen på det oppslåtte skatollet. Godt. Det hvite stearinlyset er tent. Morens bibel og farens skrivestell er på plass. Svart-hvitt-fotografiet av moren, tatt på 40-årsdagen, står i en nypusset sølvramme skråvendt mot faren på maleriet på veggen, slik at blikkene deres møtes. Akkurat dette er vel det eneste hun har vært litt i tvil om er riktig. Og terrinlokket ligger slik det skal, rett under den tomme plassen i vitrineskapet og med den hvitblomstrete duppesoleien ut mot verden utenfor.

Rutinene fungerer, tross ferietid. Det skulle også bare mangle, etter straffetiltakene hun så seg nødt til å iverksette. Det var i mars det, da hun måtte hastereise hjem fra Prinsgemalens vingård i Bayern og fant skatoll og glasskap lukket som en vanskjøttet, nei, glemt grav.

«Huff, for noen skrekkelige bilder du lager deg,» irettesetter Dronningen seg selv, og slår opp begge dørene på det grønnmalte skapet med de røde listene og grove barokkformene, som faren med stive lepper omtalte som «bondemøbelet».

«Du har da så mye å være glad for,» prøver Dronningen å fortelle seg selv, akkurat som livlegen har instruert henne. Med hengemunn tar hun fatt på neste øvelse. En tørr høyrehånd stryker over silken i det safrangule bluseermet fra skulderkulen og nedover overarmen. Hun stanser ved den spisse albuen, bruker tid langs den magre underarmen og over det nesten uttørkete elvekrateret av et håndledd og helt ut til fingertuppene, før hun skiller hendene og gir seg selv et par slappe tomler opp. Skal hun tilkalle livlegen og vise at hun kan slå seg på hælen og rope Tjohei! også? Slik hun og norskedronningen så Aksel Sletten gjøre under slåtten på grasvollen på hyttetunet hennes i Gudbrandsdalen?

Minnet fyrer henne litt opp.

Nå synes hun lokket ligger der som en tapper fraskilt, som nekter å gi opp håpet om at et mirakel kan føye det sammen med sitt livs mening igjen: terrinen.

Nesten fire timer senere, idet Margrethe Borg Jeppsen med lange lår og en sol i munnen sykler inn på Amalienborg slottsplass, står Dronningen med tørre øyne og smugkikker ned på sitt folk.

Blikket hennes streifer gruppen med fotograferende asiater som stimer omkring på plassen. Et middelaldrende par trekker leende hånd i hånd ned mot den skyggefulle kolonnaden, de er fra en av statene i Midtvesten, gjetter hun. For hvem andre er country & western nok til å iføre seg hvite cowboyhatter på slottsbesøk i en europeisk hovedstad. Rett ved der Frederik 5 sitter høyt på sin hest, står to slyngler i tenårene tett sammen med en eldre, radmager kar i brannbilrød shorts og singlet og gule, sokkeløse sko og tisker i hop noe sikkert riktig ukristelig.

Og det er andre skapninger der nede også.

Men det er kvinnen i den ermeløse, storblomstrete blå kjolen som sykler inn på slottsplassen fra sjøsiden, som fanger Dronningens interesse. Først fordi hun bremser så brått og i neste øyeblikk lander like grasiøst og stødig som en turner, og dernest fordi hun gir seg til å nistirre opp mot taket. Kan hun ha fått øye på kongeflagget og skjønner at jeg nå oppholder meg her på Amalienborg igjen?

Denne liflige tanken om en undersåtts kongetro gjør Dronningen såpass beveget at hun må formane seg selv: Nei, ingen sipping nå, selv om ingen kan se deg. Dessuten er det ikke sikkert at kvinnen nede på slottsplassen bryr seg en døyt verken om deg eller kongehuset. Kanskje er hun mer opptatt av de lusete duene som skiter ned balkongen din.

Dronningen myser mistenksomt. Den digre veska i kurven på styret, den inneholder vel ikke en pose med fuglefrø, som kvinnemennesket nå skal drysse over seg og bli til en sånn ufyselig fugledame som alle Københavns duer straks flokker seg rundt? Dronningen grøsser.

Men kvinnen blir bare stående ved siden av sykkelen. Og hun ser så inderlig glad ut.

Hun må tas nærmere i øyesyn.

Dronningen haster i vei bort til et lavt skap, der hun tar ut et stort smykkeskrin med perlemorsintarsier. Inni skrinet har hun teaterkikkerten sin.

Den brå forflytningen og bøyingen blir for meget for de forbaskede knærne. Nå verker de som om de inneholder råtne tanngarder. Hun henger kikkerten om den tynne halsen og prøver først å løfte gyllenlærsstolen, men ender med å slepe beistet på bakbeina tilbake til det hemmelige utkikkspunktet.

Hun stryker over knærne sine, som om de er barnehoder som trenger trøst. Plutselig sparker hun av seg skoene og begynner å vifte iherdig med de bleke og strømpeløse tærne. Et gammelt flueektepar, som tiltrekkes av lukten, beslutter å ta noen flere rekognoserende runder før de våger seg inn for landing.

Med fortsatt sprikende tær løfter hun teaterkikkerten, nesten like gammel som henne selv, opp mot øynene, og slik går det til at hele Dronningens synsfelt fylles av sola som bryter fram i den ukjente kvinnens ansikt.

Hva for noe fint kan ha skjedd deg i dag, undrer Dronningen.

– 2 –

Om å gjøre seg morsom på sjiraffers bekostning,

en somaliers ville trappeferd oppå en vasketralle

og særlig om to mennesker som dulter borti hverandre.

Denne, som alle andre arbeidsmorgener, hadde kvinnen på slottsplassen pustet usigelig lettet ut da hun klokken 7.05 kunne lukke entrédøra mellom seg og ektemannen. Nede i gården hadde hun svingt seg opp på sykkelsetet og tråkket seg inn til Nørreport stasjon, der toget tok henne 13 stopp vestover i retning Roskilde til Høje Taastrup stasjon.

Etter en snau halvtime var Margrethe Borg Jeppsen på de uhorvelig lange beina igjen, på vei ned til Høje-Taastrup TransportCenter.

Det makeløse været holdt seg.

I går kveld var det så varmt at Henrik Jeppsen hadde prøvd seg på en morsomhet. Han kunne visstnok høre Københavns to eneste sjiraffer stå med alle meterne sine i Zoologisk Have og breke urolig til hverandre om at de måtte se å komme seg til kjøligere strøk. Fantes det ikke et land som het Norge?

Margrethe langet ut og prøvde å riste av seg tanken på både Henrik Jeppsen og mannen ordet Norge hadde brakt fram i bevisstheten hennes igjen.

Margrethe forsynte seg fra den harkende drikkeautomaten. Kaffen var så glovarm at hun plasserte pappkruset oppi et annet. Så satte hun kursen mot døra inn til sin fremdeles nye arbeidsverden: moppene, bøttene, klutene, Klorinen og alle de andre remediene hun og de fire andre renholderne trengte for å trylle vekk skitten og lorten og flekkene og søppelet etter sjåførene, terminaloperatørene og folkene på kontoret.

Hun tok et raskt overblikk. Trallene og skaftene stod på geledd, alt var på riktig plass. Akkurat slik Aamira, Cibaado, Maryan, Tawfiiqa og hun var blitt enige om.

Hun dyttet opp det lille vinduet og nøt mer av morgensola i visshet om at inn hit kom ingen Henrik Jeppsen med sine stinkende åleruser og fiskekasser.

Etter å ha vasket seg gjennom nesten fem arbeidstimer, avbrutt av en solvarm hvilepause ute på benken der hun fikk sitte aldeles i fred, stod hun endelig utenfor Terminal Sør. Som vanlig hadde hun noe strev med å buksere seg og vasketralla gjennom den tunge hoveddøra. Innerst i korridoren ved herretoalettet parkerte hun tralla slik at den blokkerte døra inn til rommet med de fire toalettbåsene. Så åpnet hun munnen og ropte så det gjallet:

«Jeg skal gjøre rent her!»

Deretter gjentok hun beskjeden. Nå på et slags engelsk. I avlukket innerst mot sørveggen satt det en kar med buksa nede på leggene og stusset over uttalen før han svarte på sitt eget morsmål:

«Vänta. Jag är färdig om ett ögonblick.»

Margrethe var ikke så bereist i nabolandet at hun gjenkjente tonefallet mot slutten av setningen som typisk vestsvensk. Men jobben sin kunne hun. Hun rygget rolig vasketralla ut i gangen, samtidig som hun stakk skaftet på en mopp inn som en lang, avmagret fot for å hindre at døra gled helt igjen.

Nå teller jeg ham ned.

Hun var kommet til 19 da svensken spylte ned, og 26 da klikkelyden fra låsen i båsdøra nådde øregangene hennes. På 31 begynte han å vaske hendene, noe stadig færre gjorde. Svensken måtte være av den renslige sorten, for hun rakk helt til 51 før varmluftstørkeren begynte å hvese. Og hun tellet seg helt opp til 73 før hun hørte at den stanset.

Hun skyndte seg å dytte døra åpen med ryggen og bakenden først mens hun dro tralla etter seg, men var ikke rask nok. De dultet borti hverandre. Margrethe kjente en bastant hoftekam mot bakenden sin, rykket et øyeblikk til, men falt straks til ro da hun hørte et forsiktig «ursäkta». Hun trakk tralla videre inn på toalettet, det ene hjulet ga fra seg et lite knirk. Ikke det minste rart, etter den skrekkelige hendelsen som somalierne hadde fortalt henne om.

De fire somaliske kollegene hennes hadde lagt sammen alle danskkunnskapene sine ispedd en del engelske gloser, som Margrethe skjønte omtrent halvparten av, og hvisket fram følgende budskap: Cibaados nevø, Safar, hadde sent en kveld i forrige uke låst seg inn med tantens nøkkelkort for å hente astmamedisinen hun hadde glemt igjen i garderoben, da vekteren angrep ham. Vekteren hadde hivd Safar oppå en vasketralle og skysset ham nedover den lange trappa. Ambulansen fraktet ham til Hvidovre Hospital, der legene konstaterte hodeskader.

Margrethe hadde skrevet nøye ned det de fortalte henne. Og hun hadde gitt lappen til damen på kontoret med en muntlig tilleggsforklaring om hvilken morderisk oppførsel Cibaados nevø var blitt utsatt for. Ja, akkurat dette med morderisk hadde hun kanskje ikke tydelig nok fått uttrykt, da.

Nå dro altså Margrethe vasketralla med det skadde hjulet etter seg inn på toalettet. Mens Ingemar Johannsson, som svensken het, ble stående en stund litt fortumlet utenfor. Rødflammet brydd over å treffe på et kvinnfolk på herredoen. Til slutt la han i vei mot bilen sin.

To mennesker hastet nå videre, hver til sin dont, uten å kaste så mye som et lite blikk over skulderen tilbake på den andre.

– 3 –

Om en tidligere spesialist på død hud,

nå trailersjåfør,

som venter på å få vaske seg.

Ingemar Johannsson gikk og så ned på høyrehånden sin, som han holdt litt framfor seg. Huden der gifteringen hadde sittet, var fullstendig fri for alle minner. I løpet av tre–fire uker er all hud på kroppen fornyet, hadde han lært for gudsjammerlig mange år siden på Lunds universitet. Huden, det tyngste av alle organer på et menneske, bortimot tre kilo, var noe av det han kunne aller mest om. Særlig visste han mye om død hud.

Det siste året hadde han ofte tenkt: Hva om vi hadde vært slik skapt at alt i oss fornyet seg hver måned? Ville da sorg og savn ha forsvunnet like raskt?

Han lot hånden falle mens han skrådde over alle de oppmerkede kjørefeltene og forbi konteinerkrana. Først da han fikk en god ryggs avstand til de høye blokkene med konteinere og geleddene med oppstilte vogntog, pustet han helt normalt.

Den første turen fra Göteborg ned til Høje-Taastrup på førjulsvinteren i fjor hadde gått bedre enn fryktet. Opptil flere ganger hadde han grepet seg selv i å nynne med til svensktopparna.

Det var først etter utført lossing, lasting, parkering og toalettbesøk at tilværelsen ramlet noe sammen. Hvor i helsike var arbeidsplassen hans? Den var 22,5 meter lang, veide 60 tonn og stod støtt på ti parkerte hjul. Men ingen, verken på sjåførkurset eller i spedisjonsfirmaet, hadde forklart ham hvordan han skulle finne igjen bilen sin i hæren av lastebiler. I det sparsomme vinterlyset lignet de mer på hverandre enn han hadde kunnet forestille seg.

Andre gangen på TransportCenteret presterte han å klatre opp i feil bil og vekke det som viste seg å være et livsfarlig grettent norsk troll.

Tredje turen ned fra Göteborg brukte han til å pønske ut det han mente måtte være et smart opplegg. Framme ved godsterminalen rygget han som vanlig semitraileren inn gjennom den åpne porten mens operatøren med hissige armer dirigerte ham stadig dypere inn i bygget, helt til kun trekkvogna stakk fram på utsiden. Men i stedet for å bli sittende til truckførerne inne i terminalen hadde tømt og fylt opp igjen semitraileren, jumpet han ned fra førerhuset og småsprang mot toalettene. Allerede 50 meter før han var tilbake ved bilen, hørte han på bjeffingen fra utålmodige sjåfører og iltre terminaloperatører at han heller burde ha gjort i buksa.

Etter denne flaue hendelsen ventet Ingemar Johannsson med å gå på toalettet til han hadde parkert vogntoget sitt på et sted han var sikker på å finne det igjen.

Denne prosedyren hadde han også fulgt denne julimandagen 27. juli.

Men den geskjeftige vaskedama hadde tvunget ham til å avslutte dobesøket for tidlig, kjente han nå.

Tiden ved servanten var også blitt for knapp. Nødvendigheten av grundig håndvask visste han alt om etter alle årene på Sahlgrenska universitetssykehus. Han fikk avlegge toalettet en ny visitt når vaskedamen hadde gjort seg ferdig med rengjøringen.

Han maktet ikke å oppholde seg ute i tropevarmen, og klatret opp i førerhuset på Scaniaen for å vente der. Mange sjåfører satt og solte seg, og flere hadde vrengt av seg skjortene. Ville de ha slått ham ned eller bydd ham en øl hvis han hadde begynt å skissere på huden på en av dem hva som fantes innenfor av organer? Ingen på kullet i Lund hadde vært så dyktige som han til det.

Denne helsikes transportsentralen og de som organiserte renhold og annet her, som aldri lot ham få bruke den tiden han trengte på do og til å vaske av seg dette andre: Frykten for at den eiendommelige lukten fra den forrige jobben fremdeles hang ved ham.

– 4 –

Om å se skjønnheten i et porselensurinal,

vite at man har en kostelig terrin

og dømme noen til skilsmisse.

Renholderen Ingemar Johannsson satt og ventet på skulle gjøre seg ferdig, rullet i samme øyeblikk på seg et par sykelig blå gummihansker. Deretter festet hun Renhold pågår-skiltet på utsiden av døra med den dobbeltsidige tapen hun hadde tatt med seg hjemmefra i forrige uke.

Tapen som alle slike skilt nå skulle utstyres med, etter at Olesen ganske så tilfeldig hadde oppdaget metoden hennes.

Ja, det var faktisk det sjefen for TransportCenteret hadde kalt innskytelsen hennes om å klistre en skarve tapebit på baksiden av skiltet i stedet for å la det henge på dørhåndtaket. For selv om skiltet var utstyrt med en liten snor, ramlet det gjerne ned på gulvet. Der sjåførene og andre selvsagt ikke enset det, men trampet inn på toalettet med skitt under skoene og forstyrret renholderne i arbeidet.

Sist fredag hadde Margrethe oppfattet at noen banket ganske lett på den lukkede døra med skiltet på mens hun holdt på å rengjøre toalettene i kontorbygget. Ikke så rent lite livsfarlig hadde hun med en sprayflaske Klorin i hånden åpnet døra på gløtt. Ansiktet som åpenbarte seg, fikk Margrethe til å senke våpenet og tenke på en godslig hund. En sanktbernhards.

Olesen forklarte at han hadde gått forbi og oppdaget at Renhold pågår-skiltet verken hang på dørhåndtaket eller lå på gulvet, men satt fast på døra, i øyehøyde.

«Du skal være ganske så blind for ikke å få øye på skiltet nå,» konstaterte han. Han var så overstadig blid at han allerede måtte ha regnet ut at bedriften ville spare uhorvelige summer på det han kalte «metoden hennes».

Så fikk Olesen øye på servantene hun akkurat hadde rukket å polere.

«De skinner jo som sola ute,» roste han og rakte fram labben, men lot den straks falle. Fordi jeg stod der som en furie og tviholdt på sprayflaska, bebreidet hun seg selv etterpå. Han hadde invitert henne til å stikke innom kontoret hans en dag, slik at han fikk takket henne ordentlig. Det måtte jo være greiere for ham å gjøre det her og nå, mente hun da, men holdt munn. Og gudskjelov for det, datt det ned i henne da Olesen var kommet noen skritt bort i korridoren. For tenk hvilken skam det ville ha vært å ta sjefen for TransportCenteret i hånden med dohanskene på.

Det var altså sist fredag Olesen hadde pratet så fint om metoden hennes. Antagelig ville han også høre om hun visste noe mer om hva nevøen til Cibaado var blitt utsatt for. Ja, kanskje ville han til og med si noen flere hyggelige ord om hvordan hun stelte porselenet hans?

Derfor hadde Margrethe denne mandagsmorgenen funnet fram et ekstra klesskift, som hun fikk lurt ned i veska, uten at Henrik Jeppsen oppdaget det. Han ville bare begynt å eksaminere henne om hvorfor hun skulle stase seg slik opp på en alminnelig hverdag.

Etter å ha gjort seg ferdig med dette siste toalettet skulle hun kle seg om, begi seg bort til kontorbygget og med hanskeløse, nyskurte hender ta Olesen pent i lanken.

Hun vasket håndtørkeren og såpedispenseren grundig før hun gikk løs på hele dørflaten, som var full av merker etter både våte og uvaskete fingre. Deretter var det båsdørene sin tur og veggen bak pissoarene. Den karene gjerne stod og støttet seg til. Var det Olesen som hadde bestemt at her skulle de verken ha pisserenne i metall eller tradisjonelle halvskåler, men disse vakre porselensurinalene?

Nå kunne ikke karene lenger stille seg opp litt for langt unna, svinge med stasen og mige i hytt og vær.

Margrethe så for seg at designeren var en kvinne, som lenge hadde fundert på hvordan hun kunne lokke mannfolkene helt inn mot urinalet. Rett og slett lure dem til nærmest å putte tingen nedi. Så lykkelig designeren måtte ha vært da hun løste problemet ved å forme urinalet som en åpen musling, som Margrethe hadde lest vekket visse assosiasjoner om et kvinnelig kjønnsorgan. Kom nærmere, kom nærmere … mann.

Ideen fungerte, det var minimalt med søl å vaske vekk på gulvet.

Hvordan skulle hun klare å si til Olesen hvor flink han hadde vært til å velge sanitærporselen, uten å gjøre ham brydd og selv rødme? Både muslingskålene, klosettene og servantene hadde ankermerket til svenske Gustavsberg.

Ja, kanskje var Olesen mer enn gjennomsnittlig interessert i porselen?

Kom det fram i samtalen, skulle hun fortelle ham om keiserinneterrinen sin, som hadde sin historie helt tilbake til 1803, akkurat som Flora Danica-serviset, som Olesen helt sikkert kjente til.

Neste gang de løp på hverandre, ville han kanskje spørre henne:

Hvordan står det til med keiserinneterrinen i dag?

Og hun skulle svare: Jo takk.

Og med dens eier? ville han spørre.

Jo takk, skulle hun si, selv om hun egentlig skulle ha svart noe helt annet.

Men det kan jeg jo ikke plage verken Olesen eller noen annen i hele verden med, tenkte Margrethe. Og polerte urinalene, servantene og klosettene hans så pene at hun ikke ville ha blitt det minste forbauset om de yndefullt og helt på egen hånd bega seg i vei til nærmeste salgsmesse for sanitærporselen.

Ja, hun måtte rulle av seg plasthansken på venstre hånd, stryke litt her og der over de hvite, glatte porselensflatene og la fingrene følge de myke buene og avrundete hjørnene.

Hun hadde vist Cibaado og de andre kollegene hvorfor skurepulver var fy fy. Og hvorfor de ikke måtte skrubbe porselenet eller bruke harde børster som kunne etterlate striper. Olesen hadde heldigvis ikke falt for fristelsen til å kjøpe billige dobørster i glorete farger med stiv plastbust.

Tenkte noen av sjåførene når de gikk inn i dobåsen og kneppet opp buksa, som svensken i sted, at nå satte de seg på en trone?

Det var ordet mormoren hadde lokket henne med den morgenen hun fylte to år. Mormoren hadde kalt henne prinsesse og kunngjorde at nå var prinsesse Margrethe blitt for stor til å sitte på porselenspotte.

«Nå venter den ordentlige porselenstronen på deg,» sa mormoren, tok henne i hånden og leide henne inn på badet. «Denne har en av karene på porselensfabrikken laget til prinsesse Margrethe i Sorgenfrigade 13. Kjenner du hvor glatt og god den er å ta på?»

Det kunne prinsesse Margrethe, og lo mens mormor løftet henne på plass. Stumpen passet akkurat til den nye tronen.

Margrethe foretrakk å holde seg unna speil. Nå lente hun seg nærmere ansiktet sitt. Sporene etter den mislykkede tannblekingen var ennå ikke borte. Tennene var blitt mindre gule, men ikke de nærmere 30 år gamle amalgamplombene til skoletannlegen.

Heller ikke denne gangen var håret blitt slik Schwarzkopf-reklamen lovte. Hun fikk aldri skikkelig til denne hjemmefargingen. Det var for mange tallkoder og kombinasjoner av hårfarger og undertoner i huden å holde styr på og som skulle avstemmes mot hverandre. Da hun prøvde å spørre seg for ved den glitrende disken på Magasin, ble hun enda mer forvirret.

Furene hun kalte Jeppsen-gropene, grov seg dypere og bredere. Nå løp de snart sammen nede på haken hennes.

Hun fisket såpeskumflaska opp fra tralla, rettet ut armen, trykket hardt på avtrekkeren og fyrte hissig av et par salver. Men hun traff ikke skikkelig, mesteparten av skummet havnet rett over hodet. Hun så straks hva det lignet. En sånn latterlig parykk britiske advokater i TV-krimmen trer på seg før de skal i retten.

«Jeg dømmer deg til skilsmisse, Henrik Jeppsen!»

Hun sprayet nedover på hver side. Det ble mer og mer advokatparykk, helt til alt bare ble rart. Så ga hun etter for en plutselig innskytelse og lot såpeskummet omkranse hele ansiktet. Nå var ansiktet hennes et fotografi inni en rund ramme.

Moren hadde sørget for å få tatt flere bilder av henne hos fotograf Silberstein i Bredgade. Hun kunne ennå se for seg den magre, gamle mannen med en liten svart lue på toppen av hodet, som moren etterpå fortalte het kalott. Hele tiden mens de var i det mørke rommet bak butikken, hadde Silberstein sett ut som han var på nippet til å gråte. Også da han roste henne for at hun var flink til å sitte stille og ga henne et Kongen av Danmark-sukkertøy. Dropset sugde hun sparsomt på helt til de stod ute på gata igjen og hun spurte moren om fotografen var lei seg fordi de måtte gå. «Silberstein er trist fordi han ikke døde sammen med alle slektningene sine i leirene under krigen,» prøvde moren å forklare henne. «Er det godt å være død,» ville Margrethe vite. «Døden skal du ikke tenke på før du selv blir riktig gammel,» svarte moren.

Feil svar, mor.

Det seg innover henne.

Hun ville ha vært åtte nå, prinsessen som hun selv kunne ha leid til fotografen, etter å ha knyttet opp håret hennes med to hvite sløyfer. Hun hadde lagt merke til at en fotograf holdt til i Nørrebrogade rett overfor Assistens kirkegård. Ikke i ettermiddag, men kanskje i morgen og i hvert fall helt sikkert på onsdag, for da var hun ferdig her tidlig, skulle hun igjen besøke den forlatte graven under barlindtreet, der barneengelen ventet på henne.

Margrethe grep pusseskinnet. Hvilket vaskemiddel er det som tar bort anger?