PEDRO

CARMONA-ALVAREZ

SAMTALER MED

ONKEL NICA

OG TANTE VIOLA

Volver a ser de repente tan frágil como un segundo

volver a sentir profundo como un niño frente a Dios

Violeta Parra

Todos se equivocan menos yo

Nicanor Parra

Ha alt i ei gryte

Trines matblogg

OM Å OVERSETTE YAHYA HASSAN

ETTER AT ONKEL NICA

nå gjentatte ganger har insistert på

at i sånne tilfeller som dette

så går det ikke an å snakke

med den munnen man hver eneste dag drar på seg

foran speilet sammen med linsene

leppestiften trollørene harelabbene

og det litle hjertet    som vi sier her

på vestlandet, som er et fint forblåst land

et hjem der det regner og drypper gjennom taket

der fjellene om nettene reiser seg

som Juan Rulfos døde

og hvisker gudene vet hvilke ting

i ørene på oss

som her bor

som her kaller oss vestlendinger

selv om vi strengt tatt

er fra østlandet og østfjellenes dialekter

er brent på tungen

som om vi

da vi vokste opp

bare hadde ett valg

én tunge

og én ungdomstid å drite oss ut på

LESER DU DIKTET SAKTE NOK

ser du at det mangler en setning, og setningen er

så har jeg kommet frem til at poesien

er diktets beste venn    diktet

kan dra på seg sin egen munn

eller revne

eller snitt

og snakke grovt og sønderrevet

om grove og sønderrevne ting

med stemmen til diktet reiser jeg meg opp

fra elvebredden, fra dønningene, fra en ørken

med blå steiner

monoton og rykkete er jeg født

det

 er diktets egen munn som lyder, Frue

 forsiktig,

 forsiktig!

 med å forveksle hund og katt!

jeg holdt på å si:

fra nå av snakker jeg bare med revnen

du hører fra nå av

ikke ett eneste ord fra denne tassen

som ikke er utgravd med poesi

jeg er så sliten av å gjøre meg stum blant de snakkende

snakkende blant de døve og døv blant de blinde

og én ting vet jeg: om nå synet skulle forsvinne

i morgen den dag

ville jeg lett bli adlet

fra Slask og Skurk til Herre

på null komma svisj

la meg bare få et esel

så jeg kan ri diktet mitt fra Bergen til Voss og over vidda

til Oslo og Gøteborg og Køben

der Yahya Hassan sitter

med sine hundre tusen tunger

med hundre tusen indignerte perkere

med hundre tusen joggebukser og bakgater

som lyses opp av hundre tusen dikt

i små leiligheter som snakker med revner til munn

   om de fryktelige tingene øynene ser

øynene til alle mødrene mine

og fedrene mine

og Hassans fedre

som ikke er de samme fedrene, men hey!

diktet har alltid samme far, det har jeg lært

på Skrivekunstakademiet i Hordaland