Kaare R. Norum

Polarlegen

Historien om Henrik Blessing og

«Fram»-ekspedisjonen 1893–1896

Redaktørens anmerkning:

Henrik Blessings rettskrivning var lite konsistent med hensyn til stor vs. liten forbokstav i substantiver. Vi har latt Blessings skrivemåte stå som i originalene av alle brev og notater.

Forord

For en del år tilbake spiste jeg en god middag i et vennelag hos Anders Ringnes. På veggen i spisestuen hang et grafisk blad av Fridtjof Nansen, med hilsen og takk til Ellef Ringnes, farfaren til min venn. Han hadde gitt Fridtjof Nansen store pengebeløp for å planlegge og å fullføre ekspedisjonen med «Fram» over Polhavet. Det grafiske bildet viser «Fram» i isen, med en isbjørn i forgrunnen.

Under en god middag snakkes det mye om mat. Hvordan var egentlig kostholdet om bord i «Fram»? Men det største spørsmålet den kvelden var: Hvorfor fikk ingen av deltakerne på ferden over Polhavet sykdommen skjørbuk? De var borte i tre hele år. Dessuten hadde Nansen en feilaktig oppfatning av årsaken til sykdommen. Samtalen om skjørbuk og polarferder førte til at jeg via en av middagsgjestene fikk kontakt med kunstmaleren John David Nielsen. Han hadde arvet brev, dagbøker og notater fra Henrik Greve Blessing, som var lege og botaniker på «Fram». Blant papirene til Blessing var det en detaljert beskrivelse av måltidene om bord. Menyenes sammensetning viste entydig hvorfor ingen fikk skjørbuk. På grunnlag av en del av dette materialet skrev jeg en artikkel i det medisinske tidsskriftet Michael. [1] Men materialet krevde en langt mer utdypende tekst, og John David Nielsen og jeg ble enige om å lage en bok som skulle inneholde Blessings etterlatte skrifter, og være en beretning om Henrik Greve Blessings liv. Det ble imidlertid et for stort prosjekt, og vi ble enige om å dele det i to bøker. Den ene boken skulle vesentlig bestå av Henrik Greve Blessings dagbøker og brev, og den andre boken skulle være en biografi om polarlegen.

John David Nielsen har publisert sin bok. Den har tittelen Legen på «Fram». Henrik Greve Blessings dagbøker og brev, og kom ut på No Comprendo Press forlag i 2013. Nielsen har unnlatt å ta med det som er av spesiell interesse for polarforskere og andre vitenskapsfolk. Han har også sløyfet litt annen tekst for å få frem det som for John David Nielsen var det vesentligste, den litterære verdien i Blessings tekster.

Jeg har fått tilgang til det materialet som John David Nielsen arvet etter Blessing, og brukt det på min måte. Jeg er John David Nielsen svært takknemlig for å ha fått bruke både dagbøker, brever og illustrasjoner. Jeg har forsøkt, på grunnlag av dette kildematerialet, å skildre en interessant og ulykkelig lege. Han var en vennlig, humørfylt person, som etter «Fram»-ferden alltid var på flyttefot eller reiser for å prøve å bli kvitt sin selvforskyldte sykdom, narkomani. Ved å følge Henrik Greve Blessings liv får vi dessuten bedre innsikt i og forståelse av mennesket Fridtjof Nansen, Blessings trofaste venn og støtte.

Mitt forhold til stoffet er preget av at jeg er lege og skriver om en lege. I det rikholdige materialet dukket det for meg opp en rekke problemstillinger/perspektiver: blant annet medisinsk historie, om hvordan leger hjalp hverandre for vel 100 år siden, interessante ernæringsdiskusjoner, og mange aspekter ved psykiatri og narkomani. Når jeg i min bok siterer fra Henrik Greve Blessings dagbøker, er det sitater direkte fra dagbøkene, ikke via boken som John David Nielsen har gitt ut.

Under arbeidet med min bok har jeg har hatt god og verdifull hjelp fra Nasjonalbiblioteket, ved Anne Melgård. Nasjonalbibliotekets håndskriftavdeling fant frem til de aller fleste brevene som Blessing sendte Fridtjof Nansen, og kopier av brev fra Nansen til Blessing. Nasjonalbiblioteket har videre hjulpet til med å finne frem annet relevant materiale.

Statsarkivet i Stavanger hjalp meg med å finne opplysninger om Henrik Greve Blessings ungdomstid. Statsarkivet i Oslo hjalp til med å finne ut mer om Ørje Kuranstalt for alkoholister og narkomane, der Blessing bodde i flere år. Blessing var i Sør-Afrika blant norske misjonærer i tre år. Misjonshøgskolen i Stavanger har hjulpet til med å finne opplysninger om norske misjonærer i Zululand. Zululand Historical Museum, Eshowe, hjalp til med å skaffe materiale om norsk misjon i provinsen KwaZulu-Natal i Sør-Afrika. Jeg takker disse institusjoner og deres ansatte for god hjelp og bistand. Under arbeidet med Henrik Greve Blessings opphold i Zululand har jeg hatt verdifullt samarbeid med professor Berit Smestad Paulsen og farmasøyt Hege Ekeli.

Slekt, kolleger og nære venner har lest kritisk igjennom manus og gitt gode råd, en spesiell takk til Bebse Anker.

Oslo, november 2014

Kaare R. Norum

Kapittel 1

Innledning

Sankthansaften 1893 bar den nybakte legen Henrik Greve Blessing sin bagasje om bord i «Fram», som lå ved kai i Pipervigen. Det var dårlig sommervær, surt med lett regn og disig. En trofast flokk fulgte Henrik ned til båten: søsteren Sissel og hennes mann Johannes, og to gode kullkamerater fra medisinerstudiet, Francis Harbitz og Lyder Nicolaysen. Etter at bagasjen var stuet om bord, kom Henrik i land igjen til sine slektninger og venner. Sammen feiret de sankthansaften.

Henrik hadde mønstret på «Fram» som skipets lege og botaniker. Han anså polarferden som en fin start på sin fremtid som lege. Men den førte til hans livs tragedie.

Ved hans begravelse 23 år senere sto tre av datidens mest kjente nordmenn æresvakter ved båren: Fridtjof Nansen, polarskipet «Fram»s kaptein Otto Sverdrup og professor i medisin Francis Harbitz. Dødsfallet var omtalt i New York Times, og i Tidens Tegn skrev professor Anathon Aall en vakker nekrolog. [2]

Det var stor oppmerksomhet omkring denne begravelsen, men få gjenkjenner i dag navnet Henrik Greve Blessing. Han tilhører de glemte helter. Mest berømt ble han kanskje fordi han var legen om bord på «Fram» over Polhavet i 1893–1896, en oppgave som ved begravelsen ble berømmet i vakre ordelag. Han var også polarferdens botaniker, og beskrev en ukjent polar-alge som fikk navnet Navicula Blessingi. Derved risset han sitt navn inn i norsk naturhistorie. Hans viktigste bidrag til natur- og kulturhistorien var imidlertid at han senere beskrev om lag 100 medisinplanter mens han oppholdt seg i Zululand. På slutten av sitt korte liv var han en god lege for norske hvalfangere i Sørishavet. Men hvordan kunne denne unge, friske og humørfylte legen bli en ulykkelig narkoman?

Slekten Blessing

Under de stadige kriger i Europa på slutten av 1700-tallet flyttet mange tyskere til Norge. Hansastaden Bergen var en naturlig inngangsport og et ganske trygt sted for håndverkere som kom sydfra. Her snakket de et språk som innflyttere fra Tyskland kunne forstå. Farfaren til Henrik Greve Blessing, urmaker Mathias Blessing, kom til Bergen omkring 1800. Han var fra byen Villingen i Baden i Schwarzwald og hadde under Napoleonskrigene rømt fra sin militærtjeneste.

Urmakeren fra Baden vandret rundt i hjemmene i Bergen for å trekke opp klokkene til folk. Han ble godt kjent i byen og traff Petrikke Michelsdatter. De giftet seg i 1817, hun var da 25 år og han 15 år eldre. De flyttet inn i Nedre Korskirkeallmenningen 12. Der kom hele fire generasjoner Blessing til å bo. Urmakerforretningen gikk i arv fra far til sønn i flere generasjoner.

Ekteparet Mathias og Petrikke Blessing fikk seks barn, den nest yngste var Peder Blessing (1829–1882), far til Henrik og Sissel.

Peders barndomshjem «var tarveligt, og det Liv som levedes der, stille og beskedent; det har visselig i denne Henseende som i saa mange andre, paatrykt ham et Præg, som ganske aldrig udslettedes». [3]

Peder gikk først på Madam Andersens tyske skole i Bergen, senere på Laadings borgerskole, og hadde pastor Reimers som lærer. Reimers oppfordret urmaker Blessing til å la Peder, som var en meget oppvakt gutt, gå videre på Latinskolen og studere. På Latinskolen underviste den kjente skolemannen og pedagogen Lyder Sagen (1777–1850). Peder Blessing hadde talent for dikt og drama. Lyder Sagen ble tidlig oppmerksom på Peders evner og ba Johan Sebastian Welhaven (1807–1873) om å lese Peders beste dikt. Skulle han bli dikter og forfatter? Men Welhaven syntes ikke talentet var stort nok. Derfor begynte Peder i 1848 å studere teologi etter å ha tatt examen artium med laud. I Norge var det det året bare fem sønner av håndverkere som begynte å studere. [4] Peder var en av dem.

Peder Blessing tok teologisk embetseksamen i 1852, og virket først som lærer i Bergen. Han ble i 1855 sekretær for Det Norske Misjonsselskap i Stavanger og fra 1859 forstander for misjonsskolen, og var således en sentral person i Misjonsselskapet. Flere av elevene hans ble fremtredende misjonærer.

Som sekretær i Misjonsselskapet ledet Peder Blessing selskapet i en mer demokratisk retning. I 1864 gikk han av som selskapets sekretær og som forstander for misjonsskolen fordi han var uenig i det høykirkelige synet som rådet i misjonsarbeidet, representert ved «misjons»-biskop Schreuder. Blessing ble i 1864 residerende kapellan i Strømsø i Drammen, der han holdt en rekke gode prekener. Folk kom langveis fra for å høre ham messe i kirken. Prestens dikteriske evner kom tydelig frem i tekstene til hans søndagsprekener. Prekenene hadde han arbeidet lenge med og skrevet ned i god tid før gudstjenestene. Tekstene ble senere utgitt i en bok. [5] Hans dyktighet på prekestolen førte til at han i 1869 ble rektor ved det praktisk-teologiske seminar ved Universitetet i Christiania. Her var han i vel fem år.

Peder Blessing giftet seg i 1863 med Anne Cathrine Reimert (1835–1868) fra Ny Hellesund. Ekteparet Blessing fikk to barn, Sissel født i 1865 og Henrik Greve født 29. september året etter. Moren deres døde av «tæring» bare 32 år gammel. Peder Blessing fikk et alvor og en tyngsel over seg da han mistet sin unge hustru, og det alvoret og tungsinnet forlot ham aldri senere. Han snakket aldri til barna om deres mor.

Peder Blessing giftet seg på ny i 1874 med Charlotte Schiøtz (1832–1905). De var venner fra ungdomstiden. I Kristiania ble Peder Blessing overarbeidet og fikk «nervøse anfall». Han lengtet etter roligere tider og tok derfor i 1875 stilling som sogneprest i Saude (nå Sauherad) i Telemark. Han trodde det skulle bli mer fredelig og stille på landet. Men å drive en prestegård for en bygutt som Peder Blessing førte til store anstrengelser og mer tungsinn. Han ble i Sauherad bare tre år. Da ble han i 1878 utnevnt til domprost ved katedralen i Stavanger. Her var han periodevis så syk at han ikke kunne holde de prekener han hadde forfattet; de ble lest opp av andre prester. Han ble valgt til Misjonsselskapets formann i 1879. [6] Peder Blessing var en av sin tids betydeligste presteskikkelser, et bispeemne. [7], [8] Han døde i 1882, bare 53 år gammel.

Henrik, som mistet sin mor da han var bare to år, fikk ingen lett barndom. Familien flyttet mange ganger. Faren var i lange perioder nedfor, og hans to barn hadde barnepiker inntil faren giftet seg på ny. Stemoren, som Henrik fikk da han var åtte år, var en streng og lite barnekjær kvinne. Henrik var ni år da han kom til Sauherad. Her lærte han å gå på ski. Men etter bare tre år flyttet familien igjen, nå til Stavanger.

Da faren døde, var Henrik 16 år, og deretter ble oppdragelsen og hjemmet styrt av en egosentrisk og pietistisk stemor, som Henrik nærmest hatet. Bedre ble det ikke for Henrik da hans søster flyttet hjemmefra. Stemoren var imidlertid ganske sykelig og måtte en rekke ganger oppholde seg på sanatorium i flere måneder. Da bodde Henrik hos venner av familien. Det ble lykkelige øyer i en ellers trist barndom og ungdom. Han beskriver stemoren i et brev [9] av 10. oktober 1884 til sin søster Sissel (1865–1947) som en gjerrig og humørløs kvinne. Henrik hadde da flyttet for noen måneder til venner av familien. Han likte seg der, det var som å komme fra et fangehull til et slott. Henrik skrev at

nu behøver jeg ikke at sidde til bords med den ubehagelige Følelse af to glødende Ildkugler, fulde af Griskhed og – jeg kan gjerne sige Had, hviler paa mig, og iagttager mig i alle mine Bevægelser, ser nøiagtig hvor meget Smør jeg tager, hvor meget Sukker, hvor meget Brød og hvor meget af allting. Du kan ikke tro hvor ligefrem gjerrig hun er bleven i det sidste … Du kan ikke tro hvor demoraliserende og nedsættende det virker at se alt det Hykleri og Skinhellighed som hun driver paa med …

Sissel forlot det utrivelige hjemmet bare 17 år gammel. Hun dro til Kristiania og utdannet seg som lærer. Hun bodde deretter flere år i Frankrike og England for å lære språk. Senere tok hun jordmorutdannelse og praktiserte som det, før hun på sine eldre dager drev pensjonat. Hun giftet seg med Johannes Nielsen, som senere tok etternavnet Mosgren. Sissel fikk fire barn med Johannes Mosgren. To av dem døde som småbarn. Sissel og Johannes skilte seg etter noen år.

Stavanger

Det ble mer stabilt, i alle fall skolemessig, da Henrik Greve Blessing kom til Stavanger i 1878, tolv år gammel. Henrik gjorde det bare sånn passe bra på skolen. Det skyldtes ikke dårlige evner, men at han ikke tok skolearbeidet alvorlig.

Kongsgård skole kom til å spille en viktig rolle i hans liv. Henrik var en humørfylt, aktiv, interessert gutt. Ungguttene som gikk på denne skolen, var sønner av byens gode borgere, middelklassen og overklassen i byen. Flere elever ved Kongsgård skole kom til å bety mye for norsk kultur og politikk.

Lørdagene etter skoletid ble de eldste elevene igjen på Kongsgård skole og diskuterte lærere, undervisning og små og store politiske saker. Lørdagsmøtene ble opphavet til et gymnasiesamfunn, «Idun», som ble stiftet lørdag den 24. november 1883. [10] På stiftelsesmøtet ble Kristoffer Berg, som var Henriks beste venn, valgt til formann, Joh. Owe til viseformann og kasserer og Henrik Greve Blessing til sekretær. De tre utgjorde bestyrelsen i «Idun». Medlemsfortegnelsene fra de første årene omfattet foruten Henrik, Anathon Aall (1867–1943) og Sigbjørn Obstfelder (1866–1900).

Referater fra møtene og gymnasiesamfunnets avis «Brage» [11] viste at Blessing, Aall og Obstfelder traff hverandre i gymnasiesamfunnet, som hadde møter nesten alle lørdager i skoleåret. Sigbjørn Obstfelder skrev ofte i «Brage», gjerne under psevdonymet «Brydemikke». Han tok opp en rekke aktuelle og kontroversielle spørsmål. Det var et krav til medlemmene at de skulle holde ett foredrag hver i løpet av året. Gymnasiesamfunnet hadde flere fester, og i 1884 var Henrik både viseformann, kasserer og medlem av festkomiteen. Stemoren var bekymret for slike fester og hva det kunne føre med seg av drikk og svir, men da festen skulle finne sted i oktober, var hun bortreist. Henrik fikk både mat og drikke til festen i gymnasiesamfunnet, godt hjulpet av den familien han da bodde hos.

Obstfelder betydde mye for gymnasiastene. Opplesningene av hans tekster satte sine spor. Flere av hans bidrag til avisen «Brage» inngår i hans samlede skrifter. Henrik sendte også inn flere dikt og fortellinger til «Brage». Han hadde dikteriske evner etter sin far. Det kom senere til syne i den måten han skrev sine dagbøker og notater på. Som gymnasiast skrev han i «Brage» diktet:

En Drøm

Der piled en baad med skum om stavn

Fælt fort for han,

Og tankeflugt, det var baadens navn;

Jeg ved ei, om baaden kom til havn,

Dens styrer var end ei mand.

Og under ham glitret saa klar en rav

I flugten lang

Naar bølgerne tyktes ham som en grav,

Du maa ikke tro, at han bøiede af,

Om bølgen mod baaden sang.

Den reise, den blev baade haard og fæl,

Det meste da

Men gutten blev mand paa den samme fjæl

Hvor han styrede hen, man ei vidste vel

Men nok, hvor han kom ifra.

Hist vilde han bygge et eget hjem

Ei stort og rigt

Og dog var reisen saa lang og slem,

Han vidste ei, om han kom levende frem

Og dog prøved han sligt.

Og hvad tror i vel ham holdt ifra fald

Af baad i dyb?

I baggrund en kvinde, fremst hans ideal

For øiet hans valgsprog; «vil, hvad du skal,

Men aldrig vig, eller kryb».

Sett på bakgrunn av Henriks livshistorie var dette diktet ganske forutsigende.

Studietid I Kristiania

Henrik ville studere, men var usikker på hva. Først tenkte han på å følge i sin fars fotspor og bli prest, men ombestemte seg og begynte å studere medisin i 1886. Han hadde dårlig råd. Penger til studieopphold i Kristiania fikk han fra salget av boken som inneholdt farens prekensamling. Sissel fortalte i et brev [12] til sin forlovede, Johannes, at hun fikk 7000 kroner etter sin far, og Henrik fikk nok det samme. Beløpet ble forvaltet av en slektning, som var Henriks formynder.

Henrik flyttet en rekke ganger rundt i Kristiania og bodde som regel sammen med andre studenter. Det gjaldt å finne billig bosted. Julen 1886, den første i Kristiania, følte han seg alene. Hans studievenner hadde reist hjem til sine familier. «Jeg er alene og har bare en kjelke å ake på til trøst», skrev han til søster Sissel, og fortsatte: «men jeg er utstyrt med et godt humør. Men min Uvane: jeg gaar sjelden paa Visitter, er saa redd for at trenge mig indpaa Folk. Derfor lite ude blant Folk – bortsett fra Studenter.»

Turer med kjelke var det mange av, og i mars 1887 forteller han sin søster at han er på aketur med frøknene Hulda Wisendahl, Sofie Cappelen og en frøken Wang. Han traff Hulda tidlig i studietiden, og de holdt sammen i mange år.

Studietiden var preget av fest og moro, noe som går frem av flere brev [13] mellom søsteren Sissel og hennes mann, Johannes, som ofte festet sammen med Henrik og hans studiekamerater. Henrik fikk mange gode venner i studietiden. De to nærmeste vennene, Harald Figenschou (1866–1911) og Johan Danielsen, kalt Maba, bodde sammen med Henrik i flere år. De hadde som regel dårlig råd, men når penger kom fra verger og familie, ble det fest både i hybler og på byen. Henrik sparte opp penger ved å spise de billigste middagsmåltider som var mulig å oppdrive. Han sparte til et mikroskop, og var ergerlig over at hans hybelkamerat Harald brukte penger på noe så unødvendig som en flosshatt! Senere i studietiden fikk medisinerstudentene vikariater ved byens sykehus, og da kledde de seg opp og spradet på byen eller kjøpte inn vin, brennevin og sigarer til livlige hybelfester. Utflukter til Kristianiafjorden om sommeren og turer til akebakker om vinteren skapte liv og røre, og venninner, blant andre Hulda, var med. Han brukte fritiden til å gå lange turer i skogen og til fjells, både om sommeren og på ski om vinteren; i vennekretsen skrøt han av skiturer på opptil 4–5 norske mil.

Henrik avtjente sin verneplikt i perioder, noe som var vanlig for dem som studerte medisin. Den siste perioden var i januar–februar 1891 da han hadde avansert til korporal på Gardermoen.

En viktig person i vennekretsen var Francis Harbitz (1867–1950), som senere ble en betydelig størrelse innen norsk medisin. En annen studiekamerat som skulle komme til å bety mye for Blessing, var Lyder Wentzel Nicolaysen (1866–1927), som senere ble overlege ved Diakonhjemmets sykehus, der Henrik var innlagt flere ganger. Blessing studerte også sammen med Gerhard Winge (1867–1945), som han senere arbeidet sammen med som fiskerilege i Lofoten. Studiekameraten Wilhelm Boeck Bidenkap (1868–1911) ble lege i Sør-Afrika.

En annen god venn under studietiden var bergenseren Johan Christoffer Svendsen (1865–1899). Svendsen var i en kort periode skipslege på et tysk amerikaskip, og deretter assistentlege på Buksnes i Lofoten i flere år. Her var han en populær lege blant fiskerne, på grunn av sin dyktighet og hjelpsomhet og sitt gode humør. [14]

Henrik trivdes som medisinerstudent, og gjennomførte studiet på normert tid, med middels gode eksamenskarakterer.

På slutten av studiet fikk Henrik midlertidig lisens til å praktisere som lege. Han var sommeren 1891 en kort stund vikar for kommunelegen i Haugesund, Georg Nørregaard (1848–1919), som skulle på en studietur til Berlin. Nørregaard var en gammel venn av familien Blessing. Mens Henrik var vikar i Haugesund, kom Sissel, etter forslag fra Nørregaard, for å stelle huset for ham.

Henrik var som student kandidat ved Rikshospitalets hudavdeling, og beholdt hele livet sin interesse for hudsykdommer. Han ville gjerne bli hudlege. I et brev av 24. november 1891 til Sissel fortalte han i malende ordelag om sitt studentvikariat ved hudavdelingen. Henrik var vikar her fra ettersommeren og ut året. Avdelingen hadde en rekke pasienter med venerisk sykdom, og kvinneposten var full av prostituerte som jevnlig sloss og bråkte. En gang måtte han gripe inn i et stort slagsmål mellom tre prostituerte, og nærmest sette dem i arrest i kjelleren på hudavdelingen. Men Henrik fortalte Sissel at det også hadde sine behagelige sider å være lege der: «at have frit Hus, Lys og Ved og dertil en Slump Penge – item at svinge Septeret over 3 Søstre, en Vagtmester og to aldrende Gangkoner, der samtlige til det ytterste beflitter sig paa Fuldkommenhed i den Kunst af Kandidatens blotte blikk og Miner læse hans naadige Vilje. Kort sagt man lever paa en stor Fod.»

Henrik nøt det gode studieliv. I brevet til sin søster avviste han rykter om at han festet mye. «De stygge Rygter, Du har hørt i Ny-Hellesund er der intet i. Du kan være forvisset om at din Bror aldrig blir nogen Dranker, dertil har han altfor meget godt at slægte paa.» Men det var nok noe i ryktene.

Første kontakt med Nansen

Henrik fikk kontakt med Fridtjof Nansen vel et halvt års tid før polarferden skulle begynne. Henrik hadde da forelesninger i rettsmedisin med professor Hjalmar Heiberg (1837–1897). Heiberg fortalte studentene om Nansens planer for en polarferd, og at det var muligheter for en ung lege å bli med på ferden.

Nansen ville gjerne ha med seg akademikere på «Fram». Han ville ha kyndige folk som kunne hjelpe til med å samle inn vitenskapelig materiale. Henrik meldte seg som interessert. En grunn til at Nansen valgte Henrik, var at han var god på ski. Skiteknikk hadde han lært da familien bodde i Sauherad, og han brukte skiene sine ofte under studietiden og i militærtjenesten.

Henrik fikk jobben, og han skulle være både lege og botaniker om bord.

Henrik hadde et halvt år igjen av studiet, og hadde dårlig råd. Men Nansen hjalp ham økonomisk. Den første forespørselen kom den 24. februar 1893, der Blessing skrev:

Undertegnede vil være Dem taknemlig om De vil anvise mig Kr. 100,00 for Marts Maaned til Bevarelse af min beskjedne Existence.

Tak for sist!

Venlig hilsen

Deres H.G. Blessing [15]

Han fikk sine 100 kroner, og takket høflig. Noen uker senere spurte han om mer:

Herr

Dr. Nansen!

Tak for sist!

Tør jeg bede Dem sende mig Kr. 150.00?

Som jeg fortalte Dem, agter jeg i Paasken at reise ned til Horten, hvor jeg vil benytte Andledningen til at conferrere med Marinelæger, da jeg antar, at Reglementet for Orllogsskibenes medicinske Udrustning vil kunde danne en passende basis for Beregningen af mit Apothek og øvrige armamentarium.

Med hilsen

Kristiania 26/3 93      H. Blessing

Han fikk beløpet, men trengte mer penger, og i mai 1893 sendte han et postkort til Nansen. Teksten er både kort og ganske opplysende:

Det var dette med mammon igjen da! Helst pr omgaaende og helst i samme mængde som sist. Lever vel. Examen begynt. Venlig hilsen

Deres

H. Blessing

Noen dager etter at Henrik hadde tatt medisinsk embetseksamen den 15. juni 1893, mønstret han på som lege og botaniker på dampskipet «Fram».