Bjørn Olav Nordahl

Dødvinkel

Thriller

Til Amanda og Sina

Måtte dere vokse, bruke mulighetene og forstå

hvor uendelig heldige dere er.

But we’ve been sweating while you slept so calm,

In the safety of your home.

We’ve been pulling out the nails that hold up

Everything you’ve known.

(Rise Against: «Prayer Of The Refugee»)

Forspill

Middelhavet, våren 2012

Han var ikke en drittsekk, selv om det kunne virke sånn. Han var bare en usikker, livredd stakkar med litt for lite penger. Tilsynelatende velstående. Med de riktige klærne, de eksklusive skoene og det forfinede språket. Men det skulle vise seg å være et godt innøvd skuespill. En tragedie. Som skulle ende med et dødt plask i den urolige sjøen.

Hun sitter stiv og kald, stirrer framfor seg. Hele kroppen er nummen. Hva er det hun nettopp har sett?

Underveis hadde hun klart å bli litt kjent med ham. Kanskje det var fordi de begge kjente seg igjen i den andre. Begge var opposisjonelle. Han politisk, hun religiøst. Bildet av ham forandret seg dag for dag, der de forsiktig bevegde seg nordover. Han inntok riktignok den beste plassen i minibussen da de forlot Teheran i ly av den silkemyke natta. Han satte seg bakerst, der hvor man kunne strekke ut beina i midtgangen, uten å spørre noen om det var greit. Men hans tilsynelatende hovne framtoning var bare en maske. Han var ikke spesielt rik, knapt nok middelklasse. Men han var velutdannet og velformulert. Med de gale meningene. Akkurat som henne.

Turen gikk om Bandar Abbas. Derfra tok de våpensmuglernes rute til Port Sudan, og da kunne det hende at de satt ved siden av hverandre og snakket lavt. Litt om det som lå bak, men mest om det som ventet. Eller det de trodde ventet dem. Alle de ynkelige sjelenes sedvanlige valfart til Tyrkia hadde lite til felles med deres reise både med hensyn til veivalg og komfort; de hadde råd til å velge den eksklusive løsningen. Flukt på businessklasse.

Hun skjønte etter hvert at han bare så vidt hadde klart å skrape sammen beløpet som skulle til. Noen venner i det politiske miljøet hadde bidratt. Resten var surt oppsparte midler og et lite forskudd på arv. Han hadde ingen ekstra penger, ikke noen reisekasse. Han ville bare vekk. Bort fra dette landet hvor han var i døgnkontinuerlig livsfare. Og han ville trygt fram. Guidene, de bevæpnede karene som fulgte dem, skulle sørge for det.

De skulle også ha det komfortabelt underveis. De måtte ikke gjemme seg i lasterom med dårlig ventilering, i oljefat hvor lukta satte seg i huden, eller i kjølevogner hvor det var risiko for at noen glemte å slå av aggregatet.

Det ble delt ut pitabrød, tørket frukt og bokser med Pepsi Max flere ganger om dagen. Iblant når de satt slik og slurpet i seg den mørkebrune væsken, kunne han fortelle. Om moren som hadde oppfostret ham alene etter at faren døde altfor tidlig. Om hvordan hun hadde drømt om en tilværelse med barnebarn. Og ære. I en fredfull alderdom. Alt gikk for så vidt etter planen. Han hadde hodet i orden. Ambisjonene hans ble gjødslet av moren, morgen og kveld. Eksamensresultatene var gode. Men så var det den altoppslukende studentpolitikken. Troen på forandring. Idealismen du bare finner hos unge, naive mennesker som skal revolusjonere verden. Han ble en av lederne. Til slutt måtte han bort. Teheran ble for farlig.

Det var antakelig dette som gjorde at de fikk tillit til hverandre. En felles aggresjon mot et system som nesten hadde tatt livet av dem. Mannen hennes hadde først ment at samtalene med den fremmede var upassende. Men hun hadde forklart ham situasjonen. At dette var en usikker mann som slet med rollen han var tildelt. Og med finansieringen av den. Mannen hennes hadde nikket. Forståelsesfullt.

– Når vi har betalt såpass mye, forventer jeg at vi kommer fram, selv om det tar litt ekstra tid, pleide den fremmede si.

Det var som om han klamret seg til dette. Å komme fram. Starte et nytt liv. Kanskje få hentet moren når det var gått en tid.

Hun måtte medgi at han hadde et poeng. De hadde ikke bare lagt liv og helse i hendene på disse menneskesmuglerne, men også en uforholdsmessig stor del oppsparte midler. Eller, som i hennes tilfelle, familiens gamle penger. Hun husket diskusjonen, det vil si, det lille hun fikk med seg fra stua mens hun satt på kjøkkenet i barndomshjemmet og ventet på dommen. Avgjørelsen om hvorvidt de skulle ta av familiens gamle verdier eller ikke for å redde datteren?

Hun kom riktignok fra en liberal familie hvor nesten alle var akademikere og sekulære, med et pragmatisk forhold til islam. Men når slike skjellsettende saker skulle opp til doms, var det likevel mannfolka som hadde siste ord.

Underlig, tenkte hun.

Helt fra hun var liten, var hun blitt oppfordret, nei, det var feil uttrykk, var hun blitt styrt i retning av selvstendighet, bøker og hardt arbeid. Faren hadde sett på henne med milde, men bestemte øyne.

– Les, min pike. Det er der framtiden din ligger.

Så hun hadde lest seg gjennom hele barndommen og ungdommen. Funnet en indre glede i å rynke panna over tallene og ikke minst de geometriske figurene. Hun visste det allerede første gangen hun hadde konstruert en rettvinklet trekant. Følelsen satte seg fast i magen og spredte seg i hele nervesystemet, til det prikket i fingrene. Det var dette hun skulle holde på med. Dette var henne.

Farens smilerynker hadde strukket seg fra øyekroken og helt opp i hårfestet da hun kom hjem og forkynte veivalget. Siden hadde det ikke manglet på støtte, verken økonomisk eller faglig. Det foreldrene ikke hadde forventet, ei heller innsett, var at deres eneste datter hadde en religiøs legning, et åndelig behov som var ukjent i familiens teoretiske hverdagsliv. De hadde heller ikke forstått at det var grupper av unge mennesker som misjonerte på universitetet.

Men de hadde ikke protestert, snarere nikket forståelsesfullt, da det viste seg at denne underliggende, ukjente strømmen av religiøse følelser hadde snodd seg bort fra islam og i retning kristendommen. Alle visste det, men ingen gjorde noe før det var for sent.

Apostasi, frafall fra islam, var mer enn en alvorlig synd i Iran. Vokterrådet hadde etter noen års betenkningstid gitt tilslutning til lovendringen. Det var dødsstraff for sånne som henne, altså apostater, frafalne. Særlig fordi hun var aktiv i en av undergrunnsmenighetene. Hun kunne selvsagt ha valgt alt annet da hun begynte på studiene. Hun kunne ha hengt med de rike barna. De som kjørte foreldrenes Porscher, solte seg lettkledd ved de skjermede bassengene og gned seg ublygt mot hverandre på de private dansegulvene. Men hun var ikke en av dem. Hun hadde valgt sin egen, farefulle vei. Ikke nødvendigvis fordi hun ville, men fordi det var slik hun var.

At familien klarte å få henne ut fra fengselet første gangen, skyldtes kontakter og litt penger. Den neste gangen dreide det seg om mye større summer. Da hun kom hjem nesten livløs i det siste tilfellet, besluttet faren at det var nok. Hun måtte bort. Familien ble samlet, og hun ble sendt på kjøkkenet. Etter noen timer ble hun kalt inn i stua og fikk beskjeden. Familierådet hadde sagt seg villig til å betale det som skulle til. Bare det beste var godt nok for vidunderbarnet og hennes forlovede, som også bekjente seg til denne underlige læren om nåde og frelse. En av onklene hadde en sikker kontakt. Sikker og kostbar.

Nå sitter hun og ser på ringene i vannet som forsvinner så fort at hun nesten ikke fatter det hun nettopp har sett. De er på en dyrekjøpt reise, på vei bort fra det despotiske regimet som overvåker, forfølger og torturerer. Men så viser volden ansikt igjen, kaldt og uttrykksløst. Reisefølget teller med ett én person mindre. En mann. En sønn. Akkurat nå sitter det en mor i Teheran. Hun vet ikke at hennes livs investering er tapt for alltid.

Var det planlagt? Eller en uunngåelig konsekvens av at de nå lever under et annet regime, under pengenes harde lov?

Det hadde toppet seg i Nord-Afrika, da det kom krav om et siste mellomlegg. Beskjeden om at det var kommet uforutsette utgifter oppå den allerede avtalte summen, hadde fått hennes nyvunne venn til å bryte sammen. Han hadde åpenbart ikke pengene som skulle til. De andre i gruppen hadde resignert og funnet fram de ekstra sedlene. Han hadde derimot funnet fram opposisjonspolitikeren i seg og stivnakket nektet å betale ekstrabeløpet som ble forlangt. Han hadde sågar hevdet at det var et avtalebrudd. Så hadde han gjort det utenkelige. Han hadde marsjert om bord i lystyachten med en mine som fortalte at han ikke lot seg presse uten videre. Den mørke, velkledde agenten med den høye panna hadde bare sett tenksomt etter ham og nikket til en av guidene med en uutgrunnelig mine. Så var det blitt stille. Mistenkelig stille. Litt senere hadde de lagt fra land i den forsiktige demringen, mens gråfargene ennå rådet og båten bare var en vag kontur i morgendisen.

Middelhavet er en vakker dame, men hun er også en temperamentsfull og ustadig vertinne. Noen timer etter avgang var sjøen så grov at stanken fra magesyre bredte seg under dekk med en nærmest etsende effekt. De lå side om side, brekket seg jevnlig, uten annen tanke i hodet enn seg selv og sin egen ynkelighet.

Det var da det hadde skjedd.

Hun måtte ut. Klarte ikke den fortettede, sure eimen under dekk lenger. Så hun hadde stavret seg på beina, karret seg opp på dekk og hadde funnet en krok i ly av styrehuset hvor hun prøvde å bekjempe oppkastriene sine med frisk luft. Skjulestedet ga henne ikke bare et kjærkomment drag av Middelhavet. Men også full oversikt. Dessverre. De hadde ikke skjønt at hun så dem, men hun hadde hatt orkesterplass.

Døra hadde åpnet seg, og den velkledde, men akk så ubemidlede vennen hennes kom ut. Han hadde hengt over rekka mens spyet rant ut av munnvikene. En av guidene hadde fulgt etter og stått ved siden av og betraktet ham med et smalt blikk, som om han bare ventet på en mulighet.

Den kom.

Kanskje var det et ekstra vindkast. Eller en uventet bevegelse idet båten traff en bølge. Det var i alle fall ikke tilsiktet. Men idet mannen skulle kvitte seg med en diger klyse, en blanding av oppkast, slim og lysegrønt gørr, mistet han balansen. Griseriet, som egentlig var tiltenkt Middelhavet, traff guiden midt i ansiktet. Treffet var perfekt i medvinden, mellom øynene.

Det neste som skjedde, hadde filmkvaliteter. Det må ha vært derfor hun ikke hadde snudd seg bort, men bare fulgte scenen med stive, salte øyne.

I en sky av sjøsprøyt hadde hun sett hvordan guidens høyre hånd forsvant bak i korsryggen og ned i bukselinningen, hvordan den festet grepet om våpenet i en glidende bevegelse, før han siktet og skjøt i et stillestående sekund. Så enkelt, så kjapt og så iskaldt. Ingen rop, ikke noen store fakter, bare en lyddempet avretting. En kjølig, drillet bevegelse, utført et utall ganger før. Deretter hadde han stappet våpenet rolig på plass, før han bøyde seg ned og ransaket mannen. Uten resultat. Fyren var blakk. Deretter hadde guiden ristet på hodet, og i et kjapt løft fikk han lempet stakkaren over bord. Det hele hadde ikke tatt mer enn et par minutter, sannsynligvis mindre. Det virket ikke impulsivt, snarere tvert imot.

Hun sitter bare i kroken sin med et blast blikk. Volden er ikke ukjent for henne. Hun har kjent den på sin egen kropp. Hun vet hva det vil si å bli slått, få elektriske støt, har kjent tauene som har strammet seg rundt halsen og satt livsvarige merker i huden. Hun har hørt skrikene fra de andre cellene i fengselet i Teheran, lyden av stokkeslagene, piskingen. Men hun har aldri sett døden på så nært hold som nå. Hun griper seg i å vurdere det hele med akademisk interesse. Må skyve vekk fascinasjonen over den effektive og iskalde profesjonaliteten. Så kjenner hun for første gang den nye, uvelkomne følelsen. Innsikten som vokser seg langsomt større, og som til slutt fyker opp langs ryggraden hennes som et løpsk termometer.

Fare.

Vissheten om at hun besitter forbudt kunnskap nå, at hun har overvært noe hun ikke burde.

Hun synker tilbake i kroken sin, venter, tvinger seg til å puste langsomt, før hun stabler seg på beina og går under dekk. Der nede forsterkes følelsen umiddelbart. Hun merker hvordan guiden med pistolen følger henne med øynene. De uuttalte spørsmålene.

Hvor har du vært?

Hva har du sett?

Og ikke minst, skjønner du hva som kommer til å skje dersom du så mye som kommer med en antydning til innsikt?

Hun slår blikket ned, legger seg ved siden av mannen sin, som stønner i takt med dønningene. Og så kjenner hun på den nye, altoppslukende sannheten.

Ja, hun har sett.

Nei, hun kommer ikke til å fortelle.

Ikke til noen.

De skal langt. Har ikke råd til å feile.

Kapittel 1

Oslo/Drammen, oktober 2013

Ingeborg Nergård Khan nekter å sutre. Hun vil ikke være en del av det nyskapte tidsklemmehysteriet hvor godt voksne mennesker står fram og forteller hvor slitsomt det er å ha små barn. Jo da, hun må stå opp ganske tidlig for å få levert i barnehagen. Og ja, hun har fått et helt annet forhold til togtabeller og arbeidstider. Selvsagt er det dager hvor hun er trøtt og grimete etter nattevåk og sutring. Men hun føler seg mest av alt fornøyd med tingenes tilstand der hun jager forbi Børsen på vei mot toget. Hvis hun skal være helt ærlig, er hun nok mest tilfreds med forholdene på hjemmebane.

Det meste er på stell, med både rekkehus, stasjonsvogn og en mosegrodd hageflekk. Hun har fått et velskapt pikebarn, hun er gift med ønskemannen og hun har en svigermor som stiller opp og hjelper til langt mer enn gjennomsnittet.

Litt verre med jobben. Det er for så vidt helt ok å være tilbake i Dagens Økonomi etter fødselspermisjonen. Hun tilhører nå den faste gjengen av Gunhild Eikeviks utvalgte i DØ Helg. Det betyr at hun får jobbe med egne prosjekter, hun får grave og lete innenfor tidsrammer som andre bare drømmer om, og hun leverer fra tid til annen et oppslag som pryder deler av avisas førsteside.

Problemet er at alt er sånn passe gjennomsnittlig. Hun minnes et skriftsted som ofte ble hentet fram på andaktene da hun gikk på internatskolen.

Jeg vet om dine gjerninger – du er verken kald eller varm. Om du bare var kald eller varm! Men du er lunken.

Ingeborg griner på nesa, vet at hun er bortskjemt, at den klamme følelsen av lunkenhet er noe hun bare burde feie bort og gjemme bak sin egen tilsynelatende vellykkede fasade. Samtidig klarer hun ikke fri seg fra tanken om at det meste blekner og framstår som nokså tannløst etter opplevelsene for over seks år siden. Når du selv har vært førstesideoppslag i alle de store avisene og samtidig har bidratt til en av tidenes avsløringer i norsk presse, blir det tungt å ta opp årene og få fart på hverdagsprammen igjen. Ingeborg føler at hun siger av gårde, fra den ene helt greie saken til den neste. Men å påstå at det fosser om baugen, vil være en drøy overdrivelse. Hun håper Imran kan hjelpe henne med noen ideer, noe som kan få det til å svinge litt på jobben. Han har gode kontakter nå. Hun trenger litt fart igjen, noe som får de gamle minnene til å visne helt.

Ingen blir skutt på uten å ha behov for profesjonell hjelp etterpå, tenker Ingeborg. Ikke minst var det såkalte posttraumatiske stresset noe som meldte seg med uforventet styrke etter at sårskorpene ble til hvite arr.

Både hun og Imran har gått til langvarig terapi hos psykologer, håndplukket av Gunhild Eikevik og betalt av DØ. Ingeborg fikk så lang tid hun ville på rehabiliteringen, ikke noe press om å melde seg på jobb. Sjefredaktør Kjell Valskrå åpnet avisas økonomiske sluser og betalte utleggene for de involverte, uansett om han var forpliktet eller ikke. Selv den vesle sikhen Birindar Singh fikk dekket alle verkstedutgiftene etter at Toyotaen hans var blitt brukt som fluktbil da de ble jaget av taxifamilien Khan i Drammen.

Den eneste som ikke har gått til psykolog, er Bjørnar Nergård. Ingeborg rister sakte på hodet når hun tenker på faren. Han hadde som vanlig forsvunnet ut i verden, slik han alltid gjør når den følelsesmessige belastningen blir for overveldende på hjemmebane. Heldigvis finnes Régine. Ingeborg har lært seg å sette mer og mer pris på den franske kvinnen som har klart å trenge inn bak farens innerste forsvarsverker.

Bare det burde kvalifisert til en ærespris, tenker hun.

Ikke det at Bjørnar har forlatt livet hennes. Hun har lært seg til å leve med den urytmiske nærheten han byr på. Selvsagt var han stolt til stede da Ingeborg og Imran giftet seg. Og han holdt en svært kort, men personlig og rørende tale på festen etterpå. Da Ingeborg ble gravid, var han overraskende interessert. Han har til og med lært seg til å bruke Facebook hvor han chatter med Ingeborg med ujevne mellomrom. Personverninnstillingene hans er over kanten paranoide og venneutvalget er ytterst begrenset, men det er blitt den foretrukne kontaktkanalen deres. Hun husker ennå ordene han brukte da hun meldte ham etter ultralydundersøkelsen. Om at det ville bli ei jente og at hun skulle hete Anja.

«Det har vært surt, mørkt og grått i hele dag med mistralen piskende over våtmarkene, men nå slår skylaget store sprekker.»

Han er som regel bedre skriftlig enn muntlig.

Ingeborg fyker gjennom avgangshallen på Oslo S, kjører sikksakk i menneskemylderet, sprinter ut langs spor 8 og inn på Drammenstoget hvor hun synker tenksomt ned på en trang treseter. Den jevne dunkingen fra skinneskjøtene inviterer til en liten dupp, og hun lar seg mer enn gjerne lokke.

40 minutter senere sitter hun på bussen. Hun trenger egentlig ikke stresse, ikke kaste så mye som et blikk på klokka. Svigermoren hennes, Maryam Khan, har for lengst hentet Anja i barnehagen. Middagen står garantert på bordet, og jentungen er ganske sikkert mett, stelt og passe trøtt og kosete. Ingeborg kjenner jevnlig et stikk av skyldfølelse for ordningen. Årsaken er hennes egen godt utviklede evne til å føle dårlig samvittighet, blandet med den nedarvede, gjennomtrengende nøysomhetstanken. At du må yte før du kan nyte, at livet skal være et slit og gjøre litt vondt. Men når hun ser svigermoren i øynene, vet hun at det ville være direkte galt å nekte henne oppgaven. Fordi Maryam har lengtet etter dette hele sitt voksne liv. Storfamilie. Barnebarn. Fellesskap.

Ingeborg hopper av Hedensrud-bussen og rusler opp til rekkehuset i Andreas Nilsens vei. Boligen er et slags kompromiss etter at de solgte leiligheten på Union Brygge. De valgte sørsiden av Drammen, på kanten av turterrenget Nordbykollen. Her har de utsikt over fjorden, og det er 12 minutter til toget som tar dem på jobb.

Dessuten legger de fortsatt is på Ulvekula om vinteren, tenker Ingeborg, mens hun stryker datteren inn i søvnen. Hun har planene klare for Anja Maeena Nergård Khan. Det er på tide med litt kvinnelig innvandrerblod i Drammen Bandy.

– Blir Imran sen?

Maryam ser på henne over den obligatoriske tekoppen.

– Vet ikke helt. Han bør vel være her i løpet av en times tid. Lovavdelingen krever sitt, vet du.

Maryam nikker sakte fra sofakroken. Dampen fra den varme drikken klarer ikke å sløre morsstoltheten som glitrer i de mørke øynene. Imran avla nylig juseksamen med resultat i det øverste sjiktet. Noe som selvsagt førte til at de digre advokatkontorene i Oslo krafset etter ham med sine klebrige tentakler. Men Imran gikk ikke etter pengene.

Kanskje mer prestisjen, tenker Ingeborg. Lovavdelingen i Justisdepartementet er selve utklekkingsanstalten for toppjurister her i landet.

Norsk-pakistansk høyesterettsdommer.

Ingeborg smiler for seg selv. Drømmer er uansett gratis, tenker hun, litt lattermild.

Ok, statsadvokat, da, for å være litt realistisk. Med datter på bandylandslaget.

– Er det greit at jeg blir her til han kommer?

Maryam spør selv om hun vet svaret.

– Så klart. Noe spesielt?

Ingeborg er vàr for nyanser. Hun merker seg en litt mørkere tone i Maryams stemme. Et lite anstrøk av uro. Det hele forsterkes av at svigermoren løsner hårstrikken, rister ut det svarte håret med sølvstriper, før hun samler en håndfull og tvinner den mellom fingrene. Hun har sett det utallige ganger. Bevegelsen er Maryams tydeligste signal på bekymring og ettertanke. I tiden etter at Ingeborg og Imran ble skutt, skulle man tro at Maryam ville få en viss sympati fra sine egne. Det motsatte var tilfelle. Pakistanerne på Fjell sluttet rekkene. Maryam ble om mulig enda mer frosset ut. I enkelte tilfeller hadde hun mottatt direkte trusler. Sviker og avviker.

– Hva er det denne gangen? spør Ingeborg.

– Jeg ble oppsøkt utenfor blokka i går kveld.

– Ja vel?

– Det var uventa. Hva skal jeg si …? En slags skygge fra fortiden.

– Skummelt? Eller ekkelt?

– Ingen av delene. Mer trist. Og litt urovekkende.

– Vil du si hvem det var?

Maryam nikker langsomt.

– Fjell er et underlig, sammensatt sted. En liten bydel. Men et sted hvor folk og historier fra hele verden skumper borti hverandre, på ulikt vis. Noen ganger … tvinnes liv og skjebner sammen. Vi kjente en gang i tiden en liten, forslått gutt som jevnlig trengte mat, trøst og kanskje litt rettledning.

Maryam stanser, sukker og fester hårstrikken igjen.

– Det var flere slike rundt om i blokkene da Imran vokste opp. Han her gikk det ikke så bra med. Etter at han forsvant, har ansiktet hans fulgt meg som en dårlig samvittighet. Fordi det kjentes som en av mine forsømmelser i livet, en av våre forsømmelser.

– Våre forsømmelser? Som i samfunnets, liksom?

– Noe sånt. Jeg vet ikke. Det hadde kanskje gått galt uansett. Det var i alle fall ikke fine nok masker i sikkerhetsnettet til å fange opp denne forslåtte kroppen fra Makedonia.

– Men nå? spør Ingeborg, og ser granskende på Maryam.

– Nå var han tilbake igjen. Han sto der, i en formløs joggedress, hetta trukket godt ned i øynene, og med hele livet sitt i to Kiwi-poser. Han hadde stått der hele dagen og venta på meg utenfor blokka.

– Hva var det han ville?

– Vi kan ta det når Imran kommer. Men hvis du orker, kan jeg fortelle deg litt mer om han mens vi venter. Ardian. Han heter Ardian.

Ingeborg nikker velvillig mot Maryam, som sitter med innovervendte øyne.

– Det handler om en sint, ung mann. Men først og fremst er han veldig redd, tror jeg. Det er ganske sikkert ikke uten grunn. Hvem som helst ville vært skjelvne hvis de hadde opplevd det samme som han.

Kapittel 2

Oslo, oktober 2013

Kanskje er det en form for ensomhet. Maria har ikke noe klart svar der hun sitter bakerst i salen og hører lovsangen fra plattformen. Forsangere, band, bilder og tekst på storskjerm. Data, lyd og lys. Gammelt budskap, ny innpakning.

Slik er det altså blitt, tenker hun. Her sitter jeg, ei halvgammal kjerring i et fremmed land, en anelse forlatt og litt nostalgisk.

Hun lytter til tonene som fyller kirkerommet.

«Navnet Jesus.»

Hun har sunget den mange ganger. Har sågar stått foran og ledet an i allsangen mens innfødte rytmer har løftet tonene ut i ei kullsvart tropenatt. I et annet liv. En annen virkelighet. Som hun har begynt å nøste seg tilbake til. Fordi man aldri kan løpe fra seg selv, den man egentlig er. Er det derfor hun er her?

Jeg er faktisk pinsevenn, døpt både i ånd og vann, tenker Maria og kjenner at lovsangen gjør henne godt. Hun synger ikke, lytter bare, suger inn, lar seg forføre av gamle minner. Etterpå hilser Maria vennlig på folk i forsamlingen uten å delta i småpraten. Et lite nikk, et forsiktig smil. Og så går hun hjem. Selvsagt har hun fått sine invitasjoner. De har systemer og folk til slikt i moderne menigheter. Ingen skal føle seg ensomme. Hun har imidlertid gjort det tindrende klart for de velmenende menighetsvertene at hun ikke har behov for annet enn å sitte på bakerste rad og meditere litt.

Hun foretrekker sangen. Det talte ord har bare begrenset effekt på henne. Bibelversene har en viss berøringskraft. Tungetalen som dukker opp en sjelden gang, gjør også godt. Men sangen gir henne et annet rom å puste i.

Det er særlig når den gamle zulu-melodien når sitt crescendo i strofen «Navnet Jesus må jeg elske, det har satt min sjel i brann», at hårene på underarmene hennes begynner å bevege seg.

Ensom?

Kanskje. Litt fordi Magdalena fortsatt har sitt på jobben i Dagens Økonomi. Hun har sine rutiner, sine møter og et arbeidsmiljø som kan fylle dagene hennes. Hva har Maria?

Noen aksjekurser hun skal følge med på. Penger som skal flyttes. Analyser og prospekter.

Altså er det en anelse tomt.

Mest fordi Esperanza er borte. Maria har visst at det måtte komme. Jenta med det store balltalentet er forsvunnet til amerikansk collegebasket nå. Er borte fra den hverdagen hvor Maria var hovedtilrettelegger – matpakkesmører, sjåfør, trøster og leksehjelper.

Basketball for universitetslaget Louisville Cardinals har vært et godt valg, antakeligvis det beste. Men det er langt fra Kentucky til St. Hanshaugen i Oslo. Maria hadde fått flere smaksprøver på det som skulle komme. Først da Esperanza dro til Kenya for å møte den afrikanske faren sin, Joseph. En seanse som var såpass vellykket at den var blitt gjentatt hver sommer siden. Jenta var til og med blitt brukbar i swahili etter hvert. Deretter kom det ene året på videregående da Esperanza var utvekslingselev i USA. Problemet, sett med Marias øyne, oppsto da jenta herjet på skolelaget slik at de amerikanske universitetene lå langflate etterpå. 21,6 poeng i snitt per kamp gjorde at hun ble kåret til den mest verdifulle spilleren på juniorcollege i California. Så det var nok av tilbud. De hadde Maria og Magdalena finsiktet, veid og målt. Konklusjonen var at jentungen skulle komme hjem og fullføre videregående i Norge. Hvilket Esperanza hadde gjort uten særlige protester. Ett år i basketligaen og på landslaget, men så var det slutt. Baskettalentet var for godt til å begraves i norsk middelmådighet. Esperanza hadde dessuten fått smaken på det konkurransesamfunnet USA har å by vinnerne her i verden.

Vondt og godt, tenker Maria. Vondt å innse at barn blir voksne. Godt å se at de lykkes.

De hadde selvsagt vært med begge to da Esperanza dro til Louisville. Tre uker i USA, kombinert flytting og ferie. Med intens shopping og kvinnelig samvær. Avskjeden var like tårevåt som uunngåelig.

Nå er det gått et par år. Esperanza er veletablert i USA og altfor sjelden hjemme.

Og her sitter jeg på pinsevennmøte og pleier nostalgien min, tenker Maria. Når hun ser ut over forsamlingen, er det faktisk enkelte ting som kan minne om campusen i Louisville. Sammensetningen av folk. Akkurat som på det amerikanske universitetsområdet er det en salig blanding av hudfarger, øyefasonger og tonefall i forsamlingen.

Det er ingen grunn til å føle seg utenfor, tenker Maria, og betrakter sine mørkebrune armer. Men det er sannsynligvis én forskjell på meg og dem. Den er ikke helt uvesentlig.

Hun lar blikket sveipe over en gruppe iranere i den ene delen av salen.

– Jeg er sannelig ikke sikker på om den gjengen der borte har oppholdstillatelse i kongeriket Norge, mumler hun uhørlig. – Men de strekker seg nok langt for å få det.

Maria vet at mange av dem kommer fra et asylmottak ikke langt unna. Hun vet også at menigheten, med de aller beste intensjoner, sender en minibuss flere ganger i uka for å plukke opp asylsøkere som trenger åndelig påfyll.

De har i alle fall ikke brukt lang tid på å lære seg kodene, tenker Maria. Hun ser på de oppstrakte hendene som svaier i takt med lovsangen.

Etter sangen er det kollekt. Maria finner fram sedlene slik hun pleier. Etter at hun begynte å gå i pinsemenigheten, har antall ofrede kroner per møtedeltaker gått betydelig opp.

Avlat, tenker hun. En god oppfinnelse.

Kapittel 3

Oslo, oktober 2013

– Jeg skulle aldri latt meg overtale til å ta denne møkkajobben.

Magdalena ser på Gunhild Eikevik med trøtte øyne. Papirbunkene på pulten har overtaket. Men nå dreier det seg ikke om regnskaper, aksjonærlister eller utskrifter fra databaser, papirer som kunne dannet grunnlaget for en avslørende sak i lørdagsmagasinet.

– Referater fra medarbeidersamtaler, stønner hun lavt. – Jeg gidder ikke dette mer, Gunhild. Arbeidsmiljøundersøkelser, reiseregninger og sideplaner om hverandre. Dette er ikke journalistikk. Det er bare … dritt.

Redaktøren for DØ Helg ser på henne over de tjukke brilleglassene. Stillheten er i ferd med å senke seg over redaksjonslokalene. Deadline nærmer seg, og desken er det eneste stedet i avisa med synlig aktivitet.

– Så du gir opp?

– Ikke prøv deg! Det nytter ikke å appellere til det forbanna konkurranseinstinktet mitt. Jeg gir ikke opp, jeg sier opp.

Det hadde begynt et par års tid etter Magdalena og Bjørnars siste store avsløring. Det var lite som kunne toppe skuddramaet i Kiøsterudjuvet, hvitvaskingsmaskinen i Drammen med internasjonale forgreininger til London, Sveits og Vest-Afrika. Stillheten etterpå var øredøvende. Magdalena Mellomstrand, såkalt stjernereporter i Dagens Økonomi, med flere Skup-priser på samvittigheten, begynte å tørke inn. Det vil si, inspirasjonen begynte å skrante. Hun leverte riktignok helt greie saker, dominerte førstesidene av og til, og opprettholdt sin gamle status som avisas fremste graver. Men det var ikke noe gøy lenger.

Innerst inne vet både hun og Gunhild hva det dreier seg om. Magdalena hater intenst å jobbe alene. Hun kunne sikkert gått i tospann med hvem som helst i avisa. Frierne er mange. Flere kolleger ville antakelig jobbet ubetalt overtid dersom de hadde fått være med på noen av avsløringene hennes. Men hun vil ikke, klarer ikke, arbeide sammen med noen andre enn Bjørnar Nergård. Det er en sjuk, bittersøt og destruktiv skjebne her i livet. Herlighet som hun savner å krangle med ham, pusle sammen en diger lørdagssak, diskutere dramaturgi og kilder.

For all del. Avisa er full av flinke folk. De er bare ikke Bjørnar. Hun savner til og med å se hvordan det kan svartne i øynene hans, å bli spiddet av det nidkjære blikket og få huden full av kjeft.

Så derfor hadde hun takket ja da Gunhild Eikevik tilbød henne jobben som redaksjonssjef for DØs helgemagasin. Redaktøren selv hadde tallerkenen mer enn full av andre ting. Ikke minst med å utvikle og bestyre avisas nye, glansede fredagsmagasin «Glossy», som var blitt sjøsatt for et par år siden. Det hadde buttet litt for nyskapningen i starten, og kritikerne inne på nyhetsavdelingen hadde gnidd seg lydløst i hendene. Men etter hvert som annonsemengden økte og Gunhild fikk ansatt den ene reporteren særere enn den andre, viste «Glossy» seg å være langt mer enn bare en bortskjemt lillesøster. Nå er magasinet best i landet på moter, trender, interiør, design, livsstil og alt det andre som interesserer Magdalena midt i korsryggen. Hennes kjære guvernante og reservemamma Maria leser imidlertid «Glossy» med stor interesse.

Gunhild Eikevik ser på henne med smale øyne. Vurderer trassen på den andre siden av skrivebordet.

Hun er støpt i samme form som Bjørnar, tenker redaktøren. Stivsinnet og den bratte nakken er bra på sitt vis. Men kunne du ikke bare svelget en liten porsjon stolthet, Magdalena? Lærte du ikke noe om ydmykhet på søndagsskolen i Afrika?

Hun sukker innvendig. De beste er ofte de verste.

– Så du vil skrive igjen?

– Jeg får prøve. Jeg orker ikke mer personalpolitikk, sykemeldinger og dialogmøter med NAV. Jeg har knapt tid til å lese artikkelmanusene. Evalueringsmøtene er et katastrofeområde, modne for FNs fredsbevarende styrker.

– Nei, du kom vel ikke helt heldig ut av den siste medarbeiderundersøkelsen …

– Ikke helt heldig? Jeg strøyk, for svarte. Ingen andre avdelingsledere i hele avisa hadde så lav score. Det verste var at noen imbesile jævler klarte å lekke hele dritten til fagbladet Journalisten, noe som igjen ble plukket opp av tabloidene. Jeg har normalt ikke noe imot å bidra til et og annet førstesideoppslag, men det der kunne jeg klart meg foruten. Stjernereporteren som ble sjefen fra helvete. Hva gir du meg?

Magdalena kneiser ondt med nakken og kaster håret bakover. Det gamle varemerket hennes, rastaflettene, er for lengst historie. Nå står den lange, mørke manken hennes i sterk kontrast til redaktørens karakteristiske bustehode. De dyre støvlettene er fortsatt på plass. Høye, svarte og blanke, i ulike versjoner. Men alle framhever de lange beina under kjolene som hun insisterer på å gå med.

– Det ser ut til at du kanskje er litt for direkte i stilen …

– Jeg er dårlig på å pakke inn ting. Folk må tåle å høre at de skriver slapt. Eller at de har dårlige kilder. Jeg gidder ikke klø voksne mennesker på ryggen.

– Greit. Men du kommer ut som taperen. Omverdenen vil se på det som om du gir etter for presset.

– Min versjon er at jeg foretrekker journalistikk framfor logistikk, svarer Magdalena mutt.

Hun reiser seg, svaier ryggen og skuer ut mot Havnelageret som ser nesten vakkert ut i den avtagende høstsola. Det er ikke første gang hun og Eikevik har hatt denne diskusjonen. Hver gang har Gunhild overtalt henne til å fortsette. Men ikke nå.

– Er vi enige? I så fall begynner jeg å rydde det kjipe kontoret mitt. Jeg regner med at jeg kan få tilbake den gamle plassen min på vindusrekka?

Gunhild Eikevik smiler skjevt.

– Det blir sikkert kjempepopulært. Har du forresten noen ideer til saker du vil skrive?

– Vi får se …

Magdalena lar øynene følge Oslofjorden utover. Ytterst i synsranden ser hun en svak kjølstripe etter danskebåten.

– Jeg har ikke helt gitt opp jakten på Safina Khan.