J.F. Johnson Tandberg

Nattens joker

Roman

KOLON FORLAG

I

Pensjon de Nord var en shabby leiegård. Beboerne var stort sett i showbizz, men det var langt mellom de store stjernene. En transe, som bodde borte i gangen, påsto at hun hadde spilt i film sammen med Zsa Zsa Gabor, og at Hollywood hadde ligget for hennes føtter. Det var en bløff så stor at selv Martin ble imponert. Her var det overhodet ingen hemninger, hyl og halloi hele natten.

Martin tok på seg Hard Rock-morgenkåpen og subbet ut i dusjen, sang BB King og prøvde å våkne. Halvparten av nattens party lå fremdeles og sov. Han tasset bortover det skitne teppet, med håndkleet rundt halsen. På felleskjøkkenet så det som vanlig passe depp ut. Tørre brødskiver utover benken, og skitne tallerkener med spaghettirester, søppelposer og ølflasker med sneiper i. Martin åpnet skuffen sin, og som vanlig hadde en eller annen padde forsynt seg av kaffeposen. Kaffetrakteren var der i hvert fall, men den kom til å bli gribbet før eller siden den også. Han helte i vann og kaffe og begynte å rydde det verste. Det gjorde han hver morgen.

Men det var bedre enn å stresse rundt på de jævla bondebodegaene på Jylland hvor gutta var på sjekkeren i tresko og grønn parkas, og spille de samme platene med Kim Larsen og gammel rock kveld etter kveld for ikke å få «en flad» eller en halvliter i trynet. For et pes det hadde vært. Ti måneder i Holsterbro, Esbjerg, Randers og hva faen de het, alle jydebyene. Stresse fra togstasjon til togstasjon etter et nytt tog som alltid sto på den andre siden av perrongen og null kofferttralle og endeløse perronger til å slepe blykoffertene bortover. Og formiddagene i den lokale elektroforretningen hvor han hørte på de 50 platene de hadde.

Borte i gangen så han vertinnen skritte over en sovende jente på teppet og banke utålmodig på en dør. Det lå noen engelske aviser igjen etter rockebandet som jobbet borte på Woodstock. Martin satte seg ned med kaffen og leste sladresidene fra London.

Jan kom inn på kjøkkenet, Martin så opp fra The Sun og lurte på hva han egentlig drev med. Han så ut som en reklame for surfbrett. Martin hadde møtt ham ute i gangen en kveld, med en sossedame i kjole med gull og glimmer.

– Kaffe? sa Martin og nikket mot trakteren.

– Ja takk. Jan gjespet. Klokka var snart tolv. Og det var tidlig på de Nord. Martin tasset bort korridoren i tøflene som han hadde rappet på Royal, og ned trappene til kiosken. Han kjøpte Berlingske Tidende og bladde så vidt gjennom Penthouse. Han hadde sjekket kontoen i går. Han hadde surret vekk over tyve tusen på en måned. Han hadde brukt mye på plater, men i helvete, han måtte se å få kjøpt bil før alt var borte.

– Hvor mye må man betale kontant for å kjøpe bil?

– Ska du kjøpe vogn, mann? sa Jan og la fra seg Mirror.

– Ja, men jeg har ikke mer enn tyve lapper.

– Det holder da, 20 % cash. Du kan kjøpe en til 100 000.

– Spørs det, så lenge jeg er nordmann?

– Har du ikke dansk skattekort?

– Jo, og sykesikringsbevis, sa Martin.

– Da er det ikke noe problem. Du bor jo fast i landet. Men du bør jo ikke akkurat fortelle dem at du er jockey.

– Har du bil?

– Porsche, sa Jan og gliste.

– Porsche? Det trodde han faen ikke på.

– Rød 924.

– Hvor faen har du fått den fra?

– Ja, det skulle du likt å vite, hva, men jeg låner den ikke bort, du.

– Hadde ikke tenkt å låne den, men gidder du å bli med og finne en jeg kan kjøpe.

Porschen til Jan så hvass ut. Stylet opp som 944, med brede dekk, utbygde skjermer og knallrød lakk. Martin vred seg ned i bøttesetet.

– Arvet rik onkel eller?

– Det finnes ingen rike onkler lenger, sa Jan, og spant forbi to taxier og en buss.

Først hos femte forhandleren fant de bilen. En grønn Mustang 73. Enorme dekk veltet ut av skjermkassene.

– Drar 230, sa forhandleren.

– Den er fed, mann! skrek Jan, og ruste motoren så selgeren stakk fingrene i ørene, men beholdt gliset.

Selgeren ble med i banken etter pengene. Martin skrev under og fikk nøklene. Borte på bensinstasjonen fant de ut at det gikk for fire hundre på tanken. Jan kjørte foran, og Martin fulgte etter i Mustangen innover mot sentrum. Jan stoppet utenfor pensjonatet, og ropte til Martin. – Har noen småting å ordne! Kommer innom på Trocadero!

– Fet vogn, mann! skrek Martin. – Takk for hjelpen!

Jan vinket, spant ut på gult lys og forsvant nedover Nørregade.

Martin raste opp på rommet etter kassetter og ropte: – Mustang, mann! til transen i gangen. Han kjørte innom Texaco-stasjonen rett rundt hjørnet og fikk veikart og to kalde cola.

Da han rullet inn foran Trocadero i Jernbanegade klokka åtte, var tanken halvtom. Han lovet dørvakten en tur i morgen, og forsvant innover mot boxen. Han hadde seks timers jobbing foran seg, og ingen pjalling de siste tre hvis han skulle ta med bilen. Han fikk dra en joint nede på skålen isteden.

Jan dukket opp utpå natten, hentet glass og billig champagne og steg opp til Martin i boxen.

– Slå den, mann! 2600! Han vred korken av med et smell.

– 2600 for hva? sa Martin og helte i seg hele glasset.

– Tre kunder, mann, sa Jan og rapte, – den ene skulle bare se på mens jeg dro den.

– Kunde? sa Martin, – puler du homoer?

– Er du gal! Sossedamer nede på Illum, sa Jan og skålte. Martin måtte dytte vekk glasset. Det verste en jockey vet er folk som søler på platene.

– Puler damer for mynter!

– Sku’ da ikke gi det vekk gratis. Det blir det ingen Porsche av.

Dagen etter ble Martin med på Illum. Han husket nabofruen som sugde bananen i garasjen. Hadde gått og fantasert om det i måneder etterpå, og rødmet hver gang hun så på ham fra advokatmannens hvite Jaguar. Vanlig puling, det var det det dreide seg om, og han måtte passe på så det ikke gikk for fort.

De parkerte Porschen i parkeringskjelleren og tok heisen opp i kafeteriaen. Begge hadde tighte jeans, for rumpa er viktig, mente Jan. De satt midt i kafeteriaen. Jan lot blikket gli rundt.

– Det sitter en borte ved blomstene der. På skrå bak ryggen min. Ser du henne? Hvit bluse, sitter alene.

Martin så henne med det samme. Hun studerte dem åpenlyst og smilte.

– Hun sitter og ser på oss, sa Martin og så ned på kaffen.

– Bingo, sa Jan, – se om du kan fange øynene hennes.

– Hun så på meg. Martin bet seg i leppen og dro hånden gjennom håret, dette gikk litt vel kjapt.

– Så hun deg rett inn i øynene?

– Ja visst, sa Martin og drakk av kaffen.

– Gå bort og sett deg ved bordet hennes. Ta med avisen. Jan skjøv Ekstra-Bladet over.

– Slapp av, er jo ikke sikkert det er meg hun er hypp på. Det er jo deg hun har vært sammen med.

– Ja, nettopp derfor, hun skjønner du er gem siden du sitter her med meg.

– Vi sitter her litt først, hva?

– Skal du eller jeg? sa Jan og gjorde mine til å reise seg.

Faen, tenkte Martin, han var hypp på en joint, men det var jo helt på tryne hvis Jan forsvant.

– Hva så hvis hun er gem? Hvor mye skal jeg si?

– Si syv hundre og la henne snakke.

– Når ser jeg deg igjen, hvis jeg blir med henne?

– Bare kom ned her. Er jeg ikke her, så dukker jeg opp før eller siden.

Martin tok et kjapt drag av Camelen, reiste seg og gikk bortover. Hun så ned på noen papirer. Han fortsatte forbi henne og bort til kassen. Hva faen skulle han gjøre? Han kjøpte en kaffe til og tok imot vekslepengene. Kassedamen så lurt på ham. Martin gikk bortover gulvet igjen, og bestemte seg. Heller avslag fra damen enn å tasse bort igjen til Jan. Han gikk bort og sa:

– Er det ledig her?

Hun så opp: – Det er det da. Og så ned igjen.

Martin brettet ut avisen. Hva nå? Skulle han si noe?

– Kjenner du ham godt? Han lyse der borte?

– Ja visst, sa Martin, – vi har da vært her noen ganger.

– Hva driver dere med her, da? sa hun og tente en mentolsigarett.

– Si det, du, sa Martin, – vi tar en tur når vi er blakke.

– Hvorfor det, da?

– For å se om vi treffer noen rike damer.

– Tror du jeg er rik, da? sa hun uttrykksløst.

– Det skulle ikke forundre meg.

– Har du noe sted å være? sa hun og studerte en av diamantene.

Jeg har nettopp solgt leiligheten min, så jeg bor på et pensjonat så lenge.

– Nå, men du vet hvor parkeringskjelleren er? sa hun og stumpet sigaretten.

– Ja, rett ned med heisen, sa Martin.

– Da møtes vi nede. Jeg sitter i en blå Mercedes, sa hun og reiste seg, la jakken over armen og gikk.

Martin kastet et blikk mot Jan. Han satt med ryggen til, og snakket med en frue med hatt. Kassedamen flirte da han passerte to minutter etterpå. Faens duster, tenkte Martin og så surt på henne. Det første han så da han kom ut av heisen, var Mercen. Den manglet bare diplomatskiltene. Han kunne føle at hun betraktet ham inne fra mørket. Han åpnet døren og satte seg inn på det blå velursetet, smilte nervøst mot henne. Bilen gled bortover og opp til bommen. Martin vred hjernen etter noe å si. Hva faen var han para for? Han hadde jo knullet damer før, for helvete! Store bojer, små lolitaer, suttet, suttet ikke, gradert på skalaen fra 1 til 10. Og nå satt han her og hadde nerver.

Martin viste henne hvor hun skulle svinge til høyre, opp fra Nørrebrogade. Hun feilparkerte, og fikk så vidt rygget Benzen på plass.

– Kan du ikke vente her noen minutter så jeg får ryddet opp det verste rotet?

– Spiller ingen rolle, sa hun.

Han åpnet den avflassete døren og gikk bak henne opp de nedslitte trappene. Oppe i korridoren kunne de høre det engelske bandet krangle ute på kjøkkenet.

Martin åpnet døren til 309. Hun gikk rett bort til vinduskarmen, tok opp lommeboken fra vesken og la noen sedler i vinduskarmen.

– Seks hundre?

Martin nikket, han gadd ikke krangle om en hundrelapp.

Aviser lå slengt utover gulvet, og det var tomflasker overalt. Fendergitaren sto i den ene stolen, og sengen var det totale kaos. Før han fikk sagt noe hadde hun åpnet blusen, og store hvite bryster veltet ut av BH-en. Hun kom helt bort til ham, tok tak rundt nakken hans og presset hodet hans nedover. Han begravde hodet i kløften, og presset de tunge brystene sammen. Martin fomlet med låsen på BH-en og sugde i seg den ene brystvorten. De ramlet bakover på sengen, og han fikk dradd av henne de hvite trusene. Han så det glinset vått mellom de fyldige lårene, og sparket av seg Levis-buksen.

– Ta på denne, sa hun, og strakte hånden ut etter håndvesken. Han rev opp pakken med tennene, kjente gummismaken i munnen og fikk rullet den på. Hun grep om den stive og pustet tungt. Martin skjøv vekk hendene hennes og tok tak rundt håndleddene. Hun trakk seg oppover i sengen. En stol veltet på kjøkkenet, og hun bet ham hardt i øret. Han rykket hodet til seg og holdt rundt brystene hennes mens han dunket den hardt i bunn.

Bandet kranglet videre på kjøkkenet og hun rev ham i håret. Martin hamret løs mens han holdt henne fast rundt håndleddene. Hun skrek og vred seg, og plankene raste ned under madrassen.

II

Martin fikk fart i sakene på Illum. Han vasset i mynter og lunsjavtaler. Han fikk en dolly til å fikse rommet, kjøpte to blå satenglakener og Picassoer i plastrammer, og fylte nattbordskuffen med dildoer og kondomer. Han overtalte Gerry til å booke ham over på Annabels, og forskjellen var himmelsk. Fra disco for alle og enhver, til nattklubb for in-laget. Veuve Clicquoten fosset til fem om morgenen. Alle rullet jointer bak menyene, og kokainlaget hadde forlengst hakket istykker toalettlokkene.

Oppe fra jockeyboxen hadde Martin full oversikt over alle gærningene og superdollsen. Byens beste damer kom på Annabels, fotomodeller og callgirls. Martin var mest ute etter callgirls og hookers fra Kakadue og Maxim. Fotomodellene var det for mye pes med. De skulle ha hele livshistorien og to middager før der ble ting på gang. Men jøss, det var en egen aura og ro over coverfacene, der de gled av sted på jakt etter de rike gutta.

Callgirlsen derimot slo til, rocket hele natten og helte ham ut på formiddagen når bjellene begynte å kime. Da ség Martin bort på Illum i Mustangen og datt ned i en stol oppe i kafeteriaen. Det var slutt på prestasjonsangst og reglene til Jan, nå var det YSL-solbriller og jointer på toalettet. Og det viste seg at sosietetsdamene hadde mer sansen for sort skinnjakke og YSL-er enn Colgate og tennisshorts. Det som fascinerte Martin, var følelsen av makt over kundene. Kråka oppe i Charlottenlund var til og med så frekk at hun hadde ansatt ham som tennisinstruktør to ganger i uken, så ingen skulle fatte mistanke. Men Martin så blikkene han fikk fra mannen hennes når han passerte banen på vei fra garasjen. Han skjønte opplegget, men ga faen. Flere av kundene kom sammen på Illum, shoppet oppover i etasjene og satt og skvaldret i kafeteriaen. Plukket opp en times underholdning, kjørte hjem og spiste middag med mannen, som sikkert hadde hatt en callgirl på kontoret for et lunsj-fuck. Det ideelle livsmønsteret.

Inne på Maxim Bar var bare Stritt, kelneren, og Martin. Stritt gikk rundt og satte frem askebegere. Klokka var fem over ett på dagen, og de hadde åpnet for fem minutter siden. Martin var trøtt, satt og gjespet og drakk kaffe. Jan kom med flagrende frakk inn døren og ropte: – Vi fikk den! Vi skal være der om tyve minutter!

– Bra, sa Martin, og så på mens Jan åpnet lokket på stresskofferten og dro frem tegningen.

– Det er billig, mann, fire på hver. To mer enn hotell Crash.

Fire tusen pluss strøm og bjelle var i hvert fall fem lapper, tenkte Martin. Og så bilen da, tre og et halvt i avdrag, fire i bensin? Den drakk bensin. Kjappe 13 store i utgifter hver måned, med forsikringer. Annabels-lønnen betalte alle utgiftene. Da hadde han grisepengene i overskudd. Passe.

– Vi kjører i min, sa Jan, – vi skal leie av en tannlege i 4. etasje, og du stiller ikke der med solbriller.

De kjørte inn på Gråbrødretorv, noen kvartaler ovenfor Strøget. En svær brostensbelagt plass, med restauranter og eksklusive forretninger. De stoppet utenfor en eldre, fornem gård. Jan gikk bort og leste på messingskiltene. Martin gikk bort i kiosken, kjøpte Wrigleys og puttet to i munnen.

– Har du tenkt å stå og gomle tyggegummi rett opp i ansiktet på tannlegen? sa Jan mens de gikk oppover de teppebelagte trappene.

– Slapp av, jeg svelger den, sa Martin og rettet på slipset.

To kjekke gutter i dress, med seksten tusen ferdig i konvolutt. Tannlegen dro av seg den ene gummihansken og skrev under kontrakten. Nøkkelen fikk de av assistenten som hadde vist Jan rundt.

– Hva faen gjør vi nå? sa Martin. – Du sa det var møblert!

Jan flirte borte ved gulv-til-tak-vinduet.

– Vi får ordne noen møbler i løpet av uken. Har du ikke en joint å feire med?

Martin måtte le. Han dro opp jointen, gikk over til Jan og så utover torvet fra femte etasje. Et bedre sted kunne de aldri funnet, tannlege, advokater og kontorer nedover hele gangen. Og fashion-butikk for Ladys i første. Etter klokka fem ville de ha hele gården for seg selv. Jan skrudde opp prisen der og da. Ni hundre. Tusen var for mye. Man skulle ikke være for grisk.

– Skal vi dra og kjøpe møbler med det samme?

– Fikser vi det?

– Glatt, sa Martin, – vi ruller ned til Tony, så får jeg tyve lapper i forskudd. Jeg skal ha fjorten på fredag allikevel, og jeg har plater for femti liggende.

Tony eide to pornosjapper og en massasjeklubb på Nørrebro utenom Annabels. Han satt bak skrivepulten da Martin og Jan kom inn.

– Hva så, fjellape? sa Tony bak pulten og flirte, – skal dere ha sodavann?

– Ja, til å blande med, sa Martin. – Har du ikke whisky?

– Ti forskjellige, sa Tony og pekte på barskapet. Martin kunne høre noen stønne og pese gjennom veggen, og helte opp rød Walker.

Tony så bort på Jan: – Hvem er så krølle der?

– Kamerat, vi deler leilighet, hva skal du ha, Jan?

– Kjører, sa Jan.

– Har du blitt bøsse, mann? sa Tony og lo. Fire minutter senere satt de i Porschen med ti tusen.

– Ludderpenger, sa Jan. – Tror du Tony vet hva du driver med?

– Tror du jeg er dum, eller? sa Martin og myste mot kveldssolen som skinte oppover Istedgade.