Sissel Chipman

Mysteriet i Fenmyrskogen

Denne boka er til Gwenyth og Eileen

With many thanks to Laura Newstead Jackson and her flock of amazing chickens. This story could not have been told without you.

1

Hamish sto på taket av hønsehuset da Filip kom traskende opp gårdsveien, slepende på en tung koffert. Rover fulgte hakk i hæl.

Hamish strakte seg så sporene dirret. Han hadde dårlig erfaring med Filip. Og Rover, den udresserte grevlinghunden, var et blodtørstig beist som etter Hamish’ mening burde vært forsvarlig innelåst i potetkjelleren.

Nede på landeveien skranglet melkekjerra videre etter å ha sluppet dem av. Den gamle, brune hesten i skjækene slengte med halen og luntet seigt og motvillig av sted, mens kusken kastet et likeglad blikk etter gutten han hadde hatt som passasjer. Filip kikket ikke tilbake. Han var støvete, svett og skitten, lærstøvlene hans så tunge ut, vadmelsjakka hang over en skulder, og skyggelua var dratt langt ned i panna.

Hamish innså at han måtte varsle Elinor og moren så de kunne hindre ham i å komme inn på gården. Han strakte seg så lang han var og galte høyt.

Som vanlig når Hamish galte, ble han slått av hvor kraftfull og velklingende stemmen hans lød, og han ble inspirert til å gale et par ganger til mens han balanserte på tåspissene og løftet vingene elegant.

I huset sprang døra opp, og Elinor og to av småsøsknene hennes kom ut på trappa.

Hamish flakset ned fra hønsehustaket for å få dem til å forstå at de måtte forte seg, men Elinor gjorde ikke mine til å jage Filip. Hun sto sammen med småsøsknene og glodde uten å si noe som helst, mens Filip og Rover kom nærmere og nærmere.

Hamish fløy opp på gjerdet og galte så han nesten ble hes. Filip tørket svetten av panna med en skitten håndbak. – Kan du få den hanen til å holde kjeft? var det første han sa.

Hamish bruste fornærmet med fjærene. Han glodde oppfordrende på Elinor. Nå måtte hun da reagere?

Elinor så ut som hun tok seg sammen, men alt hun sa, var: – Velkommen, Filip!

– Hø, svarte Filip og slepte kofferten videre. Rover dro i bandet og flekket tenner mot Hamish.

Så gikk døra opp igjen og matmor kom ut, sliten i øynene og med melflekker på forkleet. Hun omfavnet Filip. – Vi er så glad for at du har kommet, sa hun. – Nå som alt det fæle skjer ute i verden og både faren din og mannen min har reist i krigen.

– Jeg er glad det er krig, sa Filip mutt.

Alle de andre ble stille og så ut som de ikke visste hva de skulle svare.

– Her, la meg ta kofferten din, sa matmor. – Den ser blytung ut, hva har du i den?

– Bøker, mumlet Filip.

– Ja, da har du nok å gjøre i sommer, sa matmor og smilte til ham.

Filip snøftet. – Jeg kommer ikke til å lese dem.

Matmor så litt perpleks ut. – Hvorfor tok du dem med da?

– Tenkte du ville ha dem. De var mors, og far vil kaste dem.

Matmor dro kofferten med inn i huset, og de yngste barna fulgte etter henne, mens Elinor og Filip ble stående igjen på trappa. Hamish glodde på Rover og vurderte om han skulle gale en gang til, men Elinor var visst trang i nøtta i dag, så han spankulerte tilbake til hønsegården i stedet. Han hoppet gjennom hullet i nettingen og vaglet seg på yndlingspinnen sin for å tenke over situasjonen.

Det var tydelig at Elinor ikke forsto noen ting. Hun hadde sluppet fienden inn på gården. Hamish var rystet helt inn i sjelen. Krigen ved grensen i nord var langt borte, men Filip og bikkja hans brakte ufred inn på deres eget gårdstun.

2

– Jeg kommer til å kjede vettet av meg, sa Filip og sparket til en spisestuestol. Han glodde ut av vinduet. – Med skog på alle kanter er det ikke noe annet å gjøre her enn å skyte ekorn.

Støvelen hans lagde merke i stolbeinet. Elinor rynket brynene. Hun hadde aldri likt fetteren og gruet seg til å ha ham her hele sommeren. – Du får ikke lov til å skyte ekorn, og de stolene har vi arvet etter bestemor og bestefar på Karlsmyr. Du trenger ikke ødelegge dem.

– Æsj, de er råtne, akkurat som alt det andre her, sa Filip. – Det er som et farkereir. Det er helt pyton at jeg må være her hele sommeren bare på grunn av en dustete krig.

– Men er du ikke glad for å komme deg bort? Vi hørte at det er kamper både i Jarlstad og i Gromberg. Tenk om de hadde bombet huset ditt? Og hva om byen blir tatt?

– Og så? sa Filip, og stemmen hans sviktet litt. Han sparket til stolbeinet igjen, hardt, og glodde ut av vinduet med ryggen vendt mot Elinor.

Hun syntes plutselig synd på ham og lurte på hva hun kunne si for å få ham til å føle seg bedre. Da trampet han ut av stua og gjennom gangen og ut. Ansiktsuttrykket var så mørkt at Elinor sank ned på sofaen. Moren hadde bedt henne være snill og tålmodig, og hun mente virkelig å gjøre sitt beste, men til tross for at Filip var fetteren hennes og dermed tilhørte familien, var det vanskelig å like ham. Forrige gang han var her, hadde han kastet stein på Hamish, og Rover glefset folk i hælene og bjeffet på alt som rørte seg.

Sara og Fanny, to av småsøstrene hennes, kom snikende inn i stua.

– La meg være i fred, sa Elinor.

Småjentene ble stående ved døra.

– Men mamma sa at du skal passe oss, hvisket Sara.

– Pass på dere selv, sa Elinor utålmodig og reiste seg. Dette ville bli den verste sommeren i hennes liv. Ikke bare hadde hun fått dobbelt så mange plikter å gjøre fordi faren var borte, men det så ut til at hun resten av tiden måtte passe småsøsken og krangle med Filip også.

I det samme hørtes et geværskudd. Babyen i foreldrenes soverom begynte å gråte. Moren ropte høyt fra kjøkkenet, og fra utsiden lød vill flaksing og kakling. Elinor løp ut. Der sto Filip med geværet i hendene, og Rover løp i fullt firsprang etter en vettskremt rød høne. Kjøkkenvinduet ble slengt opp på vidt gap, og moren brølte at Filip skulle legge vekk våpenet og ikke vekke babyen.

– Jeg skjøt bare etter en skjære, ropte han tilbake. – Og det er ikke noe annet å gjøre her ute i ingenmannsland.

– Stopp den bikkja di før den dreper Petunia, skrek Elinor idet Rover tok innpå den røde høna, som sprang i panikk mellom vedstabler, tomme potetkasser og veltede sinkbøtter.

– Rover, på plass, ropte Filip.

Hunden brydde seg ikke filla om ham, så han trakk på skuldrene og ga opp. – Æsj, det er bare en dum høne likevel.

– Nei, stopp den, hylte Elinor og prøvde å komme seg mellom Petunia og Rover. Det var ikke lett, for Petunia løp for livet, mellom stubber og vanntønner og inn og ut av en gammel dokkestue. Hunden var like i hælene på henne, og den bjeffet opphisset og hadde øynene stivt fiksert på byttet sitt.

Da lød en voldsom kakling, og ned fra det høye gjerdet rundt hønsegården stupte en grå, fjærkledd bombe. Hamish siktet rett på hunden og traff den i skulderen så bikkja tumlet rundt. Petunia kom seg i sikkerhet, og hunden klynket forskrekket.

Først nå våknet Filip til handling. – Det onde beistet, ropte han. – Kom deg vekk fra hunden min. Han grep en stein og kylte den mot hanen.

– Nei, skrek Elinor. – Han forsvarte bare høna si!

Hamish snudde seg mot Filip og hakket advarende i bakken mens han sparket truende med beina. Filip stoppet. Rover gjemte seg bak beina hans, og nå løftet Filip langsomt geværet. – Ditt fjærkledde farkeyngel. Jeg skal lære deg å angripe hunden min.

– Er du sprø? ropte Elinor. Og mens fetteren siktet mot hanen hennes, sprang hun imellom for å beskytte Hamish. – Hvorfor kom du hit hvis alt du vil er å drepe alle du ser? Dra hjem til byen og la oss være i fred.

– Elinor, sa moren advarende. Hun hadde kommet ut på trammen og sto med hendene på hoftene og en dyp rynke i panna. – Elinor, sånn snakker du ikke til fetteren din. Be om unnskyldning nå.

– Men mamma, han vil skyte Hamish, og Rover tok nesten livet av Petunia.

– Det var bare på lek, sa Filip med et falskt smil. – Unnskyld hvis jeg vekte babyen, tante Maria. Det er bare så vanskelig for meg å være så langt hjemmefra, og jeg savner mor, så jeg prøvde bare å ha det litt moro. Jeg mente ikke å skade noen av hønsene dine, og jeg er sikker på at ikke Rover ville gjøre dem noe heller. Han er bare litt leken, vet du.

Sara og Fanny kom også ut for å se på. Moren så plaget ut. – Nei, jenter, dere må være inne.

– Jeg setter virkelig pris på at du lar meg få være her, sa Filip. – Unnskyld at jeg lager så mye bråk. Jeg skulle ønske jeg kunne dra i krigen også. Da kunne jeg gjøre litt nytte for meg.

– Nei, nei, Filip, sa hun vennlig. – Ikke tenk på det. Selvfølgelig har du det vondt, men vi er veldig glade for å ha deg her i sommer. Øynene hennes søkte Elinor og ble harde. – Har du helt glemt hva du lovte i går kveld?

Elinor sukket. – Nei.

– Vel, så be Filip om unnskyldning.

– Men mamma, han ville drepe dem.

– Ikke vær dum, du hørte at han forklarte seg.

Elinor bet seg i leppa og rettet ryggen. Hun glodde kaldt på Filip, som hadde satt opp en mine lik en fornærmet engel. – Unnskyld at jeg hindret deg i å drepe hønsene, sa hun mellom tennene.

– Elinor, sa moren advarende.

– Og for at jeg kalte deg en morder, føyde Elinor til.

– Hold fred nå, sa moren og gikk inn i huset igjen.

Elinor og Filip sto igjen i en spent våpenhvile. Filip med geværet i hånda og hunden bak seg. Den knurret lavt, men var ikke modig nok til å prøve et nytt angrep mot hanen. Hamish sto ved siden av Elinor, nakkefjærene sto ut så han så større ut, kammen var blodrød.

– Hvorfor er ikke de dustete hønene inne i hønsegården hvor de hører hjemme? ville Filip vite.

– Det er et hull i gjerdet, men jeg skal fikse det i dag.

– Det er det best at du gjør. Ellers kan jeg ikke love at du har noen høner igjen til høsten.

– Du burde ha den bikkja i bånd.

– Du burde ha hønsene gjerdet inn.

– Det er jeg som bor her.

– Jeg skal fortelle tante Maria at du sa det.

– Du er så ond. Du er verre enn en grønnfark.

– Jeg kan godt fortelle henne det også.

– Sladrehank!

– Og jeg skal drepe den djevelhanen før jeg har vært her én uke, bare vent og se. Jeg kan få det til å se ut som en ulykke, men han skal dø. Ingen angriper hunden min og slipper unna med det.

Elinor stirret på geværet hans og kjente det verke i brystet. Hun lot blikket sveipe over huset og nølte et øyeblikk ved kjøkkenvinduet, men hun visste det ikke var noen hjelp å få fra moren. Hun var for opptatt med huset og gården og småsøsknene, og selv om bestefar kom og hjalp til med det tyngste hver dag, var det likevel altfor mye for moren til at hun orket å bry seg om Elinors problemer. Særlig når Filip tok på seg englefjeset sitt og jugde om alt sammen. Moren ville bare si at de måtte være snille mot Filip, for han var i en vanskelig situasjon. Hun ville ofre Hamish for husfredens skyld.

Elinor bøyde seg ned og løftet opp hanen. Uten et ord marsjerte hun inn i skogen.

– Hei, hvor skal du? ropte Filip. – Skal du la grønnfarkene få ham? Du kan ikke gjemme den hanen for meg.

Elinor svarte ikke. Hun bare begynte å løpe.

3

Fenmyrskogen var stort sett villmark. Det var altfor mye stein og myr til å produsere godt tømmer og for mange grønnfarker til å produsere noe annet. I utkanten av skogen lå det bare noen spredte gårder. Land var billig her, men det var få som ville bo så nær villmarka.

Det var grønnfarkene som var problemet. De var urgamle, ondskapsfulle skapninger som hadde befolket skogene og landet lenge før menneskene kom. Av størrelse var de mindre enn mennesker. De var feige når de var alene, men dødelige i flokk, og de hatet alt som minnet om mennesker.

Men grønnfarker var vesener som hørte natta til. De holdt seg skjult i dagslys. Så lenge sola var oppe, var det trygt nok i utkanten av skogen, og om sensommeren og tidlig på høsten gikk Elinor inn i skogen nesten daglig for å finne bær og sopp og andre nyttige ting.

Filip var en bygutt. Han visste ikke så mye om grønnfarker som Elinor. Det var nok derfor han ble stående igjen i skogbrynet da hun, sint og fortvilet, løp inn mellom trærne med Hamish i armene. – Elinor, kom tilbake!

Ha, han kunne stå der og gaule. Det var til pass for ham at han ikke turte å følge etter. Etter det han hadde sagt og gjort, tålte hun verken synet eller lyden av ham.

– Elinor, brølte Filip, men stemmen hans lød allerede mye svakere. Elinor kunne ikke lenger se ham mellom trestammene, og hun skulle til å saktne farten da hun fikk et glimt av en gråbrun grevlinghund mellom trestammene. Rover hadde tatt opp jakten.

– Rover, skrek Filip i neste øyeblikk, det var en ny tone i stemmen hans. Og så knaket det i kvister og trampet hardt over skogbunnen idet han tydeligvis trosset frykten og fulgte etter hunden sin. – Elinor, stopp! Rover, kom tilbake!

Rover bjeffet opphisset og sprang videre, og Elinor satte opp farten og pilte dypere inn i skogen mens hun funderte på hvordan hun skulle riste dem av seg.

Hun måtte løpe et sted de ikke kunne følge etter. Grevlingkløfta, kanskje? Den var bratt og vanskelig å klatre og med et grevlinghi i bunnen. Grevlingen sov vanligvis om dagen, men den bjeffende bikkja ville vekke den og få den til å komme ut for å forsvare territoriet sitt.

Men Filip hadde gevær, og Rover var en jakthund. Grevlingen fortjente ikke å bli Filips neste skyteskive. Det var nok bedre om hun satte kursen mot den bratte skråningen ned Elgåsen. Filip var større og mer klumsete enn henne. Hun kunne kanskje riste ham av seg der, men bare kanskje, og hvis han fremdeles fulgte etter når hun var nede av Elgåsen, visste hun ikke hvor hun skulle ta veien.

Akkurat da hun hadde tenkt dette, gikk det opp for Elinor at det fantes én vei hun kunne ta som han garantert ikke ville følge. Hun bet kjevene hardt sammen. Faren hennes sa bestandig at det hjalp lite å være redd hvis det var en jobb som måtte gjøres. Det var det han sa da han reiste i krigen, og hvis han kunne dra for å møte hele fiendehæren, måtte hun greie å redde Hamish.

Hun skjente til venstre, for som en pil mellom trestammene og sprang opp en ujevn bakke. Bak seg hørte hun den sinnssyke bjeffingen til Rover, men det var også andre lyder, og spesielt en av dem ble raskt høyere nå. Det var vann som bruste.

Elinor raste opp bakken og kom ut mellom trærne. Foran henne lå en naken klippe. Der stupte berget like ned mot den skummende elva, men Elinor kastet ikke bort tiden med å stirre ned i dypet. Rover var nå like i hælene hennes. Hun rundet høyden og sprang alt hun kunne ned på nordsiden, hvor hun kom til et halvvoksent furutre som var felt av vinden og lå som en tynn og vinglete bro tvers over elva.

Det hadde falt i vinter. Hun hadde ofte tenkt at det måtte være mulig å krysse elva på det, men hadde aldri virkelig forsøkt. Hun hadde gått så langt som til de nederste greinene, men der lå trestammen naken og usikker foran henne, og der hadde hun alltid snudd.

– Det er bare et nedblåst tre, mumlet hun mens hun klatret opp på stammen mellom stive og stikkende greiner. Så var Rover der og glefset etter hælene hennes. Hun prøvde å ikke bry seg om hunden, for den kunne ikke klatre etter henne. Elinor svelget og kjempet mot angsten for det som lå foran, men hun minnet seg selv om at hun hadde balansert på mange trestammer som var tynnere enn denne, og at alt hun trengte å huske på, var å ikke se ned.

Hun klemte Hamish mot brystet og bet tennene sammen. Et ufrivillig utrop hørtes og røpte at Filip hadde nådd utspringet på toppen og glodde ned i vannet. Bra! Hvis synet av elva skremte ham, var det mindre sannsynlig at han turte å følge etter på trestammen.

Elinor fortsatte utover. Hun unngikk å se ned, i hvert fall helt til hun kom til den siste greina. Da var hun nødt, og det var umulig ikke å stirre på det frådende vannet. Det var minst tre meter ned fra trestammen, og vannet fosset og skummet og kastet seg mot klippene med nådeløse krefter. Fortrollende malstrømmer lurte og lokket henne så hun svimlet og nesten falt.

Hvis elva tok henne, ville den svelge både henne og Hamish, den ville trekke dem under og slenge dem mot klippesteinene og ikke spytte dem ut igjen før de var slått mot hver eneste kampestein på veien.

– Elinor, kom tilbake, ropte Filip et eller annet sted bak henne. Etter stemmen å dømme måtte han være ganske nær, men hun kunne ikke ta øynene bort fra det truende vannet. Trestammen skalv, og hun forsto at han hadde klatret opp på den. Rover bjeffet høyt og ulte, ute av stand til å følge etter.

Elinor tvang blikket opp mot den andre bredden. Hun hadde nølt for lenge, og hvis hun ikke kom seg over nå, ville Filip nå henne igjen. Hamish sprellet i armene hennes og minnet henne om hva som sto på spill. Hun stirret stivt mot foten av treet. Hun kunne klare dette; alt hun trengte å gjøre var å sette en fot foran seg og dra den andre etter. Med en kvalmende følelse i magen tok hun et steg bort fra den siste greina.

Trestammen svaiet idet Filip fulgte etter. Hun bet tennene sammen og tok et steg til, og enda ett. Nå var hun et godt stykke fra den siste greina, høyt over det tordnende vannet, og hun tvang føttene videre. Hun følte seg nesten sjøsyk, og enda var det minst to meter til den andre bredden.

– Elinor, ikke vær dum, skrek Filip. – Du må ikke innbille deg at du klarer det der!

Men Elinor flyttet føttene målbevisst og gjorde sitt beste for ikke å bry seg om trestammens gynging. Det knaket hver gang Filip flyttet på seg. Hun var redd for at treet kunne brekke under vekten av dem, og så for seg hvordan de ville ramle i elva og drukne begge to.

– Er du helt gæren, eller? ropte Filip. – Hva med grønnfarkene? Hvis du ikke detter i elva og drukner, kommer de til å ta deg. Har du tenkt å dø bare på grunn av en idiotisk hane?

Akkurat nå tvilte ikke Elinor på at hun kom til å dø. Hun var svimmel av skrekk, og håndflatene var så svette at Hamish kjentes som en klump av glatt såpe. Det flimret for øynene og knærne skalv, men hun tvang seg til å fortsette, ett skjelvende steg etter et annet.

På et eller annet tidspunkt innså hun at Filip hadde stanset. Trestammen var vidunderlig rolig under føttene hennes, og det var slutt på ropingen også. Hun trakk pusten dypt og sneglet seg litt raskere videre. Bare én meter igjen. Røttene på det rotveltede treet stakk opp som klør krafsende mot himmelen, men hun hadde aldri sett et mer vidunderlig syn. Så var det fast grunn under dem. Hun hadde klart det, og hun hoppet ned, slapp Hamish og sank sammen på bakken.

– Du er gæren, ropte Filip.

Hun snudde seg og så på ham. Han sto i sikkerhet mellom greinene, uten geværet sitt og med blekt ansikt, som om han virkelig var redd for at hun skulle dø og han få skylda.

Hun kom seg langsomt på beina.

– Kom tilbake, nå, ba Filip.

– Skal du holde bikkja di i bånd og ikke skade Hamish?

– Han er bare en dum fugl, sa Filip oppgitt.

Elinor snudde og begynte å gå. Filip var håpløs, han ville aldri forstå. Det eneste hun kunne gjøre, var å plassere Hamish hos naboen så lenge Filip var gjest. Laura i klassen bodde på Paulsgård, bare tre kilometer lenger nord langs landeveien. Det ble nok lenger enn det å gå gjennom skogen, men hun kunne klare det. Far hadde fortalt om en gammel bru over elva et stykke nord for her, og den burde ikke være vanskelig å finne. Alt hun trengte å gjøre, var å følge elva til hun fant den.

– Elinor, hauket Filip mens hunden hans bjeffet så stemmen sprakk.

Elinor brydde seg ikke om dem. Filip hadde godt av å bli skremt. Kanskje han ble litt snillere av det? Hun sprang fort lenger vekk fra elva, for han måtte ikke gjette hvor hun var på vei og følge etter på den andre siden. Hamish trippet etter henne uten at hun behøvde lokke på ham. Han ristet på fjærhammen og stoppet iblant for å stelle seg. Jakten hadde helt tydelig skremt ham, men snart kunne de ikke se Filip mer, og Rovers bjeffing stilnet.