Tone Almhjell

Maretorn

Gyldendal

Da Niklas var fire år, sa han til moren sin: «Mamma, jeg har dårlige nyheter! Det er en hodeskalle inni hodet ditt!»

De var i fuglerommet da han fortalte henne dette, under skjelettene som hang fra taket. Han hadde sittet og bladd i morens naturbøker og akkurat oppdaget at de små, spisse skallene som lå på pulten hennes, faktisk kom fra levende vesener.

Niklas var tolv nå, men han tenkte ofte på denne episoden av to grunner. Én, fordi dette var den eneste gangen han kunne huske at moren lo. Og to, fordi hun neste sommer ble begravet på Sommerhjells lille gravsted, med hodeskalle, skjelett og det hele.

Det var alt som var igjen av henne. Knoklene og, noen ganger, marerittet.

Kapittel 1

Eplene i havnehagen var bare sure kart. Ingen vits i å stjele dem.

Niklas Sommerhjell gransket våningshuset på Molyk. Avskallet, sitrongul maling og mørke vinduer. Molyk selv satt nok bak en av gardinene og lurte med kikkerten sin. Han påsto alltid at han så etter småfugler, men egentlig speidet han etter rakkerunger.

Ikke uten grunn, det skulle Niklas innrømme. Av alle i hele Piledalen var Molyk helt klart yndlingsofferet hans.

Vanligvis la Niklas ut på tokt om kvelden, når Piledalen fyltes opp med dype skygger under de ruvende fjellene. Men regnet hadde akkurat gitt seg etter to dager, og Niklas var for rastløs til å vente mer. Han fikk heller være ekstra forsiktig.

Og så måtte han finne ut hvor han skulle slå til, så klart. Ikke traktoren, det kunne bli dyrt. Absolutt ikke gjødselbingen. Med mindre … Han ville ikke være forutsigbar, men kanskje det var på tide med støveltrikset igjen? Tanken på Molyk som stakk føttene sine ned i førsteklasses skvalpemøkk, fikk Niklas til å smile bredt. Han plukket opp en stein som var akkurat passe stor til at han kunne kaste den på det rustne låvetaket, puttet den i lommen, og snek seg mot bingen.

Nede ved elven lød det en svak ringlelyd. Niklas kunne ikke se hva som laget lyden, for eplehagen sto i veien. Han smøg seg fra tre til tre til elvebredden kom til syne. Innhegningen rundt den gamle minkfarmen var full av lam. Bjellesauen Edith sto ved de utbrente burene og gnaget på det gule gresset som vokste rundt stolpene. Det var bare midt i august, så sauene burde fremdeles være på sommerbeite oppe i fjellet. Men Molyk hadde hentet dem ned tidlig i år, og det kunne bare bety én ting.

Glem støveltrikset.

«Kom igjen. Vi slipper ut …» Han så seg over skulderen og lukket munnen. Jeg slipper ut lammene, tenkte han. Selv om det hadde gått elleve måneder, hendte det fremdeles at han glemte seg.

Lindelin Rosenquist hadde vært med på stort sett alt som skjedde i Niklas’ verden. Han la planene, og Lin fortalte ham hva som var galt med dem. Men hun og foreldrene hadde flyttet til byen for å bo i et råttent hus på stylter. De sa de skulle komme tilbake, men tidspunktet ble stadig utsatt. Det siste han hadde hørt, var at de kanskje skulle flytte hjem om et år. Niklas gned seg i pannen. Ingen Lin, ingen som kunne hindre ham i å ta en sjanse eller to. Dessuten var det vel ikke noe galt i å gi lammene en siste smak av frihet?

Skjult bak gjerdet hektet han opp grinden til innhegningen, fant frem et par sukkerbiter fra lommen, og smattet forsiktig med tungen.

«Kom da, Edith, fine, fine Edith! Vil du ha sukker?»

Edit løftet det lange og slett ikke så fine hodet. Hun tygget langsomt på en munnfull med gress.

«Sånn, ja,» sa Niklas og holdt ut hånden. «Her er det sukker å få, sukker og grønne skoger!»

Edith kom ringlende gjennom porten med alle de små på slep. Mens hun gomlet i seg godbitene, smatt Niklas fingrene inn i bjellen hennes og vred fast kolven så den ikke kunne lage lyd. «Da lurer vi Molyk en stund, i alle fall,» sa han og klappet henne på nakkerufset. Edith snuste rundt etter mer sukker, men da hun oppdaget at det var tomt, lot hun seg skubbe i riktig retning. Hun vandret av gårde med en hale av ivrige lam etter seg. Bort fra gården, inn i skogen.

De holdt hverandre med selskap opp lia. Sauene åt glitrende gresstuster mens Niklas plukket søte markjordbær med regndråper på. Stien gikk bratt oppover. Her og der ble den til trappetrinn av seige røtter. Men verken Edith eller lammene lot seg stoppe av det, og de kom seg fort opp i høyden.

Én etter én kom nabogårdene til syne. Skrånende jorder som lyste opp i den mørkegrønne skogen, hvite langhus som lå innerst på brede hyller i fjellsiden. Fale med alle grønnsaksåkrene, hvor en rappfotet tyv kunne snike til seg en formue i gulrøtter og plommer. Ottem, hvor Niklas så sent som i forrige uke hadde hengt på vinsjen til toppen av kornbingen, men ikke ned igjen siden fru Ottem absolutt måtte ringe etter brannbil. Og Molyk, på en sandete flate ved den smaragdgrønne elven.

Niklas hadde utpekt Molyk til fiende nummer én på grunn av alle lammene som ble fraktet bort med lastebil mot slutten av sommeren. Sånn hadde det vært siden Niklas spurte bestemoren sin hvor lastebilen skulle hen og fikk en ærlig forklaring på hvilken skjebne som ventet sommerlam. Bestemor Alma hadde bare ristet på hodet. «Du får finne deg noe annet å gjøre her i livet, for noe særlig til bonde blir du nok aldri.»

Som om han hadde noe valg. Hvem skulle ellers ta over gården når onkel Anders ble for gammel? Men Niklas ville heller være helt enn bonde, og i dag hadde han tenkt å redde disse lammene, om enn bare for en stakket stund.

Det neste stykket buktet stien seg opp gjennom et gammelt, mosegrodd steinras. I dette åpne lendet ville Niklas være lett å få øye på, særlig med kikkert. Han laget seg en rustning av lønneblader som han trædde inn på smale kvister.

«Hvis det virker mot troll, virker det nok mot Molyk også,» sa han til et av lammene, en liten etternøler som pleide å snuse litt rundt før hun våget seg opp neste trinn på stien. Hun nappet til seg et surblad og så ikke videre imponert ut. Niklas trakk på skuldrene. «Verst for deg at du ikke har peiling på troll.»

Nå var det for så vidt ikke så mange som hadde peiling på troll. For tre somre siden hadde Lin og Niklas funnet et gammelt norgesglass på loftet. Innholdet var ikke mye å skryte av, bare en håndfull støvete, stinkende eikenøtter. Men på etiketten sto det Trollbane, og da Lin fikk se det, hadde øynene hennes gnistret til. «Dette er til å jakte på troll med,» hadde hun sagt. «I skogen!» Niklas klødde på en svart flekk bak øret til lammet og la til «Det er yndlingsleken vår, skjønner du. Eller, det var yndlingsleken vår.»

Han hadde ikke vært på trolljakt siden Lin dro. Ingen vits i det heller.

Sommerhjell lå høyt nok opp i fjellsiden til at kveldsskyggen ikke nådde gården. Da Niklas kom til stedet der stien delte seg, lyste tretoppene allerede i gull. Han sa farvel til Edith og lammene og fulgte lyden av bekkesus hjem.

Sommerungen kom dansende ned fra Smørtind og fosset gjennom hele landområdet som tilhørte Sommerhjell. «Den bekken ligner deg,» sa bestemor Alma ofte. «Bråkete og vill.» Men Niklas hadde alltid ment at bekken lignet mer på moren hans, for den var bare på gjennomreise. Da han var yngre, pleide han innbille seg at han hørte stemmen hennes i bekken, at hun sang vuggesanger for ham der.

En harkende motorlyd skar gjennom sildresuset, og da Niklas kom inn på tunet, så han det første tegnet til bråk. Molyks bil forsvant ned veien som et rødøyd sjømonster. Han visste nok om lammene allerede.

Vanligvis nøyde Molyk seg med å ringe. Han pleide å rope i røret så det sprakte i bestemor Almas telefon. Det var bare når Niklas hadde begått en særdeles inspirert rampestrek at bonden tvang skraphaugen sin opp lia for å kjefte i egen person. Men Niklas hadde sluppet ut sauene før uten å gjøre seg fortjent til den æren.

Noe var galt.

Han hoppet opp trappen og inn hoveddøren. Bestemor Alma ropte øyeblikkelig på ham inne fra fuglerommet.

Noe var virkelig galt.

Bestemoren tilbrakte stort sett kveldene ved svartovnen i nystua, som slett ikke var ny, men et koselig hi med gamle romaner, kamferdrops og oljemaleri av stormfulle bredder. Men i kveld ventet hun på ham i det østligste av Sommerhjells rom, omgitt av minner.

Det het fuglerommet på grunn av Niklas’ mor, som hadde fylt hele stua med fuglelevninger, fuglebøker og fugleskisser. Hun hadde puslet sammen skjelettene med fiskesnøre og hengt dem opp under bjelkene. Fjær og nebb hadde hun flettet inn i lange tråder som nådde fra tak til gulv. De tok ned alt sammen da hun døde, men Niklas husket godt hvordan veggene hadde flagret og klapret i trekken, hvordan skjelettfuglene hadde sirklet i enden av snøret. Det var bare når hun virkelig ville få Niklas til å svette at bestemor Alma tok ham for seg der inne.

Før han stakk hodet inn, klistret han på seg en uskyldig mine. «Er det noe du lurer på, bestemor?»

Hun satt i en av de steile, harde stolene, selv om den sikkert var vond for ryggen hennes. Da hun var yngre, hadde bestemor Alma båret så mye vann opp fra Sommerungen at ryggraden hennes sakte hadde krummet seg til et spørsmålstegn. Men i ansiktet hennes var det ingen spørsmål å spore nå. «Du har vært nede på Molyk og stjålet alle sauene.»

Niklas bukket. De hadde sitt eget vis å gjøre dette på, nesten som et skuespill. Naboene kalte Niklas rakkerprinsen, noe som gjorde bestemor Alma til rakkerdronning. «Stjal, deres majestet? Har jeg lommene fulle av lam, kanskje? Jeg gjorde ikke noe annet enn å gi dem en siste smak av …»

«Det var dumt. Tankeløst og dumt.»

Niklas rettet seg opp, forsøkte igjen. «Men jeg må jo vise meg verdig til å arve kongeriket.»

Ifølge manus skulle bestemor Alma egentlig le og så komme med en halvhjertet skjennepreken. Hun hadde tross alt ikke vært stort bedre selv. En gang ble det holdt allmøte i bygda for å diskutere hva de skulle gjøre med «tyvelabbene til den der umulige frøken Sommerhjell». Men det var over 70 år siden. Nå var bestemor Almas tyvelabber krokete og vonde, nesten for vonde til å lage kakao, og ikke minst for å gjøre ugagn. De hvilte i fanget hennes, foldede og blå i kveldslyset.

«Niklas, Niklas,» sa hun til slutt. «Ikke alle rampestreker er morsomme, og ikke alle stier er trygge. Det var et jaktlag ute i dag. Jegere med rifler.»

«Å.» Niklas kjente hvordan prinsemasken stivnet. Jegerne kunne fått øye på ham der han smatt mellom trærne full av lønneblader og kvist, og hvis de var skvetne … Han visste godt at han måtte passe seg i jaktsesongen. Men det var ikke jaktsesong nå. «Hva var de ute etter?»

Bestemor Alma senket stemmen. «Et eller annet beist har drevet slagjakt på hjort i dalen. Kanskje er det en bjørn. Kanskje er det den der snikete gaupa. Men samme hva det er for utyske, så er det digert og ute etter å drepe.»

Niklas bet seg i leppen. Edith og lammene var jo der ute i skogen. «Det visste jeg ikke. Jeg er lei for det.»

«Det er du nok,» sa bestemor Alma. «Men det hjelper ikke de stakkars sauene. Jeg vet hva du tenker på nå, og du kan bare glemme det. Du kan bli skutt hvis du drar ut i skogen igjen i kveld, så det kommer ikke på tale. Hører du meg?»

Niklas nikket. Han hørte henne.

Bestemor Alma myste mot ham med fuktige øyne. «Gå og legg deg,» sa hun. «Tenk litt på hvor lei deg du er. I morgen får du hjelpe Molyk å samle sammen sauene sine.»

I alle fall det som er igjen av dem, tenkte Niklas der han krøp opp trappen, sitrende av dårlig samvittighet. Han hadde sendt en hel flokk med lam rett i klørne på et rovdyr.

Øverst i trappen satte han seg i vinduskarmen for å vente. Jo da, han hadde hørt henne. Men det betydde ikke at han tenkte å høre etter.

Kapittel 2

Natten var slett ikke svart.

En gang utpå senvåren lekket mørket ned fra himmelen og samlet seg i trærne isteden. Det hvite våningshuset, den røde låven og det vesle huset i morellhagen hadde forandret farge og lyste spøkelsesblå rundt tunet. Almetreet strakte blekkgreiner over gresset.

Niklas ventet. Han bekymret seg ikke for onkel Anders, for han hadde gått og lagt seg tidlig, selv til ham å være. Men det lyste gult i gresset under bestemor Almas vindu, og Niklas satt stille i vinduskarmen til lysflekken forsvant. Jegerne hadde kanskje funnet sauene allerede. Han håpet det. I motsetning til jaktlaget visste Niklas hvor Edith og lammene hadde vært på vei. Han måtte forsikre seg om at de var trygge.

Luften var kjølig da han smatt under strømgjerdet bak huset. Man skulle tro at det var dette gjerdet som skilte gård og utmark på Sommerhjell, men Niklas visste bedre. Grensen gikk ikke der.

Den gikk gjennom Jamresteinen.

Skogene rundt Sommerhjell var full av kampesteiner som hadde falt ned fra Smørtind. Noen var svære som knauser, andre sto oppreist som bautasteiner. Av og til, i tussmørket, så det ut som de skar grimaser når noen gikk forbi.

Niklas pleide å klatre på knausene og pirke grimasebautaene på nesen. Men det var en stein han aldri rørte. Et lite stykke oppover stien, nærme nok til at Niklas kunne se den fra soverommet sitt, sto den to meter høye Jamresteinen. Den hadde et smalt hull i midten, og når vinden blåste gjennom sprekken, hørtes det ut som jamring.

Piledalingene hadde alle slags forklaringer på hvorfor steinen ulte. De fleste mente den gråt for de døde, og for dem som skulle dø.

«Det er alle, det,» hadde Lin bemerket, og det stemte jo. Men Niklas holdt seg likevel til den andre siden av stien når han gikk forbi. Lin hadde spurt hvorfor en gang, men han hadde ikke fortalt henne sannheten. Han ville ikke lokke til seg marerittet, så han hadde diktet opp en annen grunn der og da.

«Her,» hadde han sagt, og holdt fingeren så nær steinen han orket, «… går grensen.»

«Hva for en grense?» hadde Lin spurt.

«Mellom gården og skogen. Mellom vår verden og deres. Den går rett gjennom dette trollhjertet.»

«Aha! Dette er et forsteinet troll,» sa Lin da, for hun var flink med sånne ord.

«Gjort til stein av solen,» hadde Niklas svart. «Akkurat som de andre grimasesteinene. Men det var ikke solen som drepte det. Ser du hullet? Det er sånn trollbane virker. Den smelter seg gjennom kroppen deres. Ett perfekt treff, og de er døde.»

Niklas klappet seg på skjortelommen idet han passerte steinen, slik han alltid gjorde. Selv om de ikke dro på trolljakt lenger, gikk han aldri inn i skogen uten eikenøtter.

Ut fra kursen til Edith å dømme, hadde hun tenkt seg til ett av de to gode beitestedene langs Smørtindstien. Det første var Gammelenga, et skrånende gressjorde som lå et par kilometer oppi lia. Men da Niklas kom dit, var ingen sauer å se. Han fant to perlehauger med sauemøkk der stien slynget seg videre opp i skogen.

Da var det bare ett sted igjen å lete.

Sørgedyp.

Niklas skottet mot den snødekte fjelltoppen til Smørtind langt der oppe. For å komme til de frodige fjelldalene bakenfor, måtte man opp et vinglete dyretråkk forbi det gamle steinskredet. Ville dyr gikk der hele tiden, men buskapen i Piledalen våget seg sjelden den veien om de ikke var nødt. Der dyretråkket begynte, på en bred, gresskledd fjellhylle rett over tregrensen, lå det svarte tjernet Sørgedyp.

I hele Piledalen var Sørgedyp det stedet Niklas hadde minst lyst til å ferdes nattestid. For i vannet der levde det et mørkt vesen som ville dra ham ned til seg. I alle fall ifølge bestemor Alma. «Hold deg unna Sørgedyp, gutten min,» sa hun rett som det var. «Det tjernet har makt til å fryse lemmene dine til is og stilne pusten i brystet på deg. Det vil tynge deg ned med alle feil du noensinne har gjort. Det vil trekke deg til bunns og sperre deg inne i et bur av sorg og anger.»

Dessverre brydde verken sauer eller rovdyr seg stort om sånne skrekkhistorier.

Niklas krummet nakken og fortsatte videre oppover stien som førte fra skrent til skrent gjennom stadig mer glissen skog. På den siste store avsatsen før Sørgedyp ble han møtt av et vindkast som fikk bregnene til å skjelve.

Han stoppet og rynket på nesen. En råtten eim lå i luften. Han forlot stien og tok seg frem til kanten av fjellhyllen, hvor Sommerungen kastet seg utfor. Lukten kom nok bare fra en død hjort, men han måtte se etter. Hvis skrotten lå i vannet, kunne den forgifte hele vannforsyningen til Sommerhjell.

På toppen av fossen lå det flate steiner over bekken, som en nedslitt tanngard. For to hundre år siden, før storskredet rev fjeset av Smørtind, var det her man krysset over. Men ingen brukte dette vadestedet lenger, og den gamle stien var skjult under røtter og kvist.

Niklas gikk ut på den første steinen. Sommerungen fylte luften med dis der den strømmet forbi og styrtet ned fjellsiden. Han så ikke noen hjort, men han hørte en merkelig rumling som var så dyp at han knapt kunne skille den fra fossebruset. Han kjente det også. Det ristet under føttene på ham så han fikk gåsehud på armene.

Et ul skar gjennom disen. Niklas stivnet til. Så fremmed det lød! Skarpt som et reveskrik, men så grovt at det måtte komme fra en mye større strupe enn som så. På den andre bredden, bak noen smekre rognetrær, dukket det opp et lys. Det var rundt og stort som en lommelykt, men det kastet ingen stråle. Det så … sultent ut.

Det knaste i småkvist. Rognetrærne knirket og ga etter, og plutselig var det ikke ett lys, men to.

Øyne.

Niklas Sommerhjell var ikke noen feiging, men han var ingen tosk heller.

Han snudde seg og løp.

Kapittel 3

Udyret løp raskere enn ham.

Niklas tok alle snarveiene han kunne. Hver gang stien gjorde en krapp vending, slengte han seg rundt en stamme eller grein. Vesenet som kom etter ham, var ikke like smidig. Det braste inn i trær og smalt inn i steiner. Likevel tok det innpå.

På Gammelenga gikk stien i en slak bue, og der var det ingen store steiner eller trær som kunne sakke farten til udyret. Niklas måtte gjøre noe drastisk, ellers ville det ta ham igjen.

Han skjenet ut til høyre i det lårhøye gresset. Brennesler pisket mot hendene hans der han hoppet over renner i bakken. Vinden vislet rundt ham og bar med seg mer råtten stank. Bjørnen – det måtte være en bjørn, for Niklas kom ikke på noen andre dyr på den størrelsen – var sikkert syk eller skadet. Han kjente et kaldt stikk i magen. Det fantes ikke noe farligere enn et skadet dyr.

Udyret ga fra seg det samme uhyggelige, forvridde hylet som før, og nå var det veldig nært. Niklas skulle gjerne sett seg over skulderen, men han kunne ikke ta sjansen. Prustingen nærmet seg for hvert steg. Han måtte finne et gjemmested.

De var nesten kommet til det sørvestre hjørnet av Gammelenga, hvor stien krysset Sommerungen over Eikebro. Han ville aldri rekke frem til broen før udyret nådde ham igjen. I stedet hev han seg til høyre, ned i bekkefaret, og kavet seg over vannet. På den andre bredden kastet han seg ned på magen og kravlet innunder et einerkratt. Tørre barnåler knaste under knær og albuer.

Udyret stampet ut i bekken og stoppet. Niklas kunne ikke se det, men han kunne både lukte og høre det. Beistet snøftet og hveste og snuste langs buskaset.

Det luktet visst ham også.

Varm, stinkende ånde oste inn under einerbusken. Øynene kom til syne gjennom greinene, blekgrønne måneskiver delt i splinter av kvistene. Udyret gryntet og begynte å røske busker opp av bakken, med røtter og alt.

Niklas rygget innover i buskaset. Han klemte seg lenger og lenger inn til han trillet ut mellom to knortete einerstammer og så opp i et flettverk av høye greiner.

Eiketreet!

Han snublet over stien og kløv opp den tykke stammen til han kom til trekronen. Først da turte han å se ned. Midt i buskaset var det nå en stripe med bar jord som nådde nesten til toppen av bekkefaret. På den andre siden av Sommerungen lå det en haug av opprøsket einer. Men han så ikke noen svær skikkelse, og heller ingen grønne øyne. Udyret var forsvunnet.

Niklas prøvde å roe pusten. Dette ga ikke mening. Et skadet dyr som følte seg truet, ville gå til angrep. Det kunne til og med finne på å jage etter ham om det var redd nok. Men dette vesenet virket verken redd eller plaget av smerte. Det jaktet på ham. Og bjørner hadde ikke grønne øyne som lyste i mørket.

Hendene hans skalv så han knapt klarte å holde seg fast, så han skled et stykke ned langs stammen og satte seg der tre greiner føyde seg sammen til et slags sete. Tronen, som Lin kalte det. Niklas hadde sittet der hundrevis av ganger, for eiketreet var hovedkvarteret deres i trolljakten.

Eiketrær vokste sjelden så langt nord, og det var bare tre av dem i hele Piledalen. Men eikenøtter til trollbane var ikke den eneste grunnen til at de hadde valgt dette treet. Det strakte greinene sine både over bekken og langt utfor kanten på avsatsen hvor eika sto. Derfra hadde man den beste utsikten over Sommerhjell som det gikk an å få.

Vinden skiftet retning, og lavmælte stemmer blåste over bekken fra Gammelenga. Niklas klatret et stykke opp igjen så han kunne se bedre. Det var jaktlaget som kom i full fart langs stien. Lommelyktene deres sveipet over gresset. «Jeg kunne banne på at jeg hørte et skrik,» sa en stemme. Molyk.

«Er du sikker på at det ikke bare er den yngste Sommerhjell som er på ferde?» sa en annen stemme. Fru Ottem. «Han lusker ofte rundt i disse traktene.»

«Hvis det er ham, så skal han få smake denne.» Molyk klappet hagla. «Han har jammen gjort seg fortjent til det i natt.»

Fru Ottem gryntet. «Det var jo trist med moren hans, men det er på tide vi slutter å dulle med ham.»

«Det er bare rampestreker.» Jeger nummer tre stilte seg ved siden av de andre på broen. Niklas kjente igjen stemmen til en av Fale-brødrene.

«Si det til kona di, du,» sa fru Ottem. «Det er hennes plommesyltetøy som stadig vekk forsvinner.»

«Å, vi kan ikke vite sikkert at det er ham,» sa Fale. «Vi oppbevarer syltetøyet bak lås og slå, og Niklas er bare guttungen. Jeg tviler på at …»

«Si det til sauene mine,» avbrøt Molyk. «Du så jo Edith, helt fra seg av skrekk, og lammene også. Det var bare flaks at vi fikk tak i dem før de ramlet ned fra fjellstien.»

Oppe i treet lente Niklas pannen mot stammen. Piledalingene skjønte ingenting. Han fylte gjerne støvlene deres med møkk når de fortjente det, men han kom aldri til å skade et dyr. Han var så lettet over at sauene hadde klart seg at det kriblet i hele kroppen. Men så la Molyk til «Og hva med den siste stakkaren? Eller var det også bare en rampestrek, kanskje?»

Kriblingen ble til grøss. Hva hadde skjedd med den siste stakkaren?

Men det fikk han ikke vite, for isteden satte Fale i et rop. Han lente seg over rekkverket og lyste oppover bekkefaret med lommelykten. Jegerne skyndte seg ned til vannet og ut av synsfeltet til Niklas. Han hørte at de diskuterte de opprøskede buskene og om det kunne ha noe med udyret å gjøre. Så ble alle plutselig stille.

Niklas strakte hals, men han så ingenting. Da jegerne begynte å prate igjen, var stemmene deres hissig hvisking. Han ålte seg ut på en grein som hang over bekken for å høre hva de sa.

«Jeg sier jo at det må være fordreid,» sa fru Ottem.

«Nei,» sa Molyk. «Det er skarpt som bare det. Det er bare for stort til å være sant.»

Hva var det de så på? Niklas måtte komme seg enda nærmere, men greinen var nokså spinkel og ga etter hver gang han rørte på seg. Han kastet et blikk bak seg for å vurdere hvor langt ut han kunne krype, og dermed glemte han jegerne og oppdagelsen og alt sammen.

Det var noen i treet sammen med ham.

Noen som satt sammenkrøpet og studerte ham med skrå øyne innrammet i svart og hvitt.

En gaupe.

Et langt øyeblikk stirret de på hverandre, gutt og katt. Imens strevde jegerne seg opp av bekkefaret, rett under greinen til Niklas. Alt han trengte å gjøre var å gi seg til kjenne, og så ville de ha både ham og gaupa på kloss hold.

Men Molyk tok ordet før han rakk å si noe. «Hvis jeg får fatt i dette beistet, skal det sannelig få svi for lammet mitt.»

Gaupa snudde seg vekk og så utover dalen. Den hadde poter så store som tefat. Selv et hanndyr på den størrelsen ville regnes som diger, men Niklas var sikker på at dette var en hunn. Han så på de lange værhårene og den hvite hakepelsen, på den elegante, prikkete ryggen og den svarte dusken som stakk opp fra det høyre øret hennes. Det venstre øret var delt langs midten og hang slapt ned. En stygg, gammel skade som hadde kappet av dusken på tuppen.

Dette kunne umulig være det samme vesenet som hadde jaget ham ned fra fjellet. Hun var kanskje diger, men Niklas kunne ikke se for seg at gaupa braste inn i steiner og trær. Ikke stinket hun heller. Og selv om han ikke riktig visste hvorfor, hadde Niklas på følelsen at hun syntes synd på lammet.

Derfor sa han ingenting, men lå stiv og tyst til jegerne forsvant videre nedover stien.

Da de var langt nok unna til at bruset fra Sommerungen druknet stemmene deres, lirket Niklas seg lenger ut på greinen. Den knirket under ham. Hvis den knakk, risikerte han vel å brekke nakken, men han måtte sørge for så stor avstand som mulig mellom seg og gaupa. En ting var sikkert: Hun måtte klatre ned først. Niklas kunne ikke ta sjansen på å bli angrepet ovenfra.

Han trengte ikke vente lenge. Gaupa gled fra grein til grein og ned på stien uten å røre verken kvist eller løv. Før hun ble svelget av natteskogen, snudde hun seg og så opp på Niklas.

Hun åpnet munnen, og en stemme kom ut. Den var slurete og hes, men tydelig nok til at Niklas nesten falt ned fra treet.

«Tuuusssen takk.»