Erik Eikehaug

James Franco spytter

når han snakker

Roman

Til familien

Den jeg vant,

og den jeg fant.

The Wonderland Follies

by Ellinor Glass

Prolog

My Alice is packing his bags. My Peter Pan is leaving Neverland.

And like a dream fading the second you wake, I’m scared our time together will turn to nothing as you disappear.

And to make sure that does not happen, I’m writing our story.

Because I want to remember.

I must remember.

That night we stumbled down the rabbit hole together.

You told me you were scared, and I saw it was true.

But now, looking back, I have never known anyone so brave.

You were yourself fully in every second.

Awkward, yes. Weird, definitively. Silly like an early Britney-song.

Yet a force.

Indestructible in your own right.

Nothing and no one could hold you down.

Except for yourself. Obviously.

But you fought and somehow we made it through

Wonderland,

Neverland,

New fucking York.

You and me and our gang of lovers and misfits.

So before we wither away, I will relive every moment, document them just as they befell.

Why does our story deserve to be told?

Because I say so.

It was the best of times.

It was the best of times.

It was the mother fucking best of times.

And if I get this right (and I promise to do my best) it will last forever.

Del 1

Høst 1995

«I’m like a bird ...»

1

Gjenferd

Det er helt stille nå. Bortsett fra gjenferdet er huset tomt.

Jeg lener pannen mot vindusruta og stirrer utover. Øyeeplene mine svir, men jeg kan ikke blunke. Ikke før hun er hjemme.

Det står en colaboks øverst i kjøleskapet, bak lettmelken og culturaen til mamma. Jeg har tenkt på det i hele dag, at jeg skal se på God Elg, spise Ritz-kjeks med meierismør og drikke den colaen. Pappa kommer ikke hjem før klokka seks, så jeg får ikke kjeft. Det er bare lov med cola til lørdagsmaten. Før var fredag også coladag, men så lagde pappa den nye regelen.

Vi liker regler i huset vårt. Pappa har sine, og jeg har mine.

Som «ikke blunke»-regelen.

Ikke før Jenny er hjemme. Klokka er halv seks, så hun har en halvtime på seg før pappa kommer fra kontoret og ser at hun har brutt «rett hjem fra skolen»-regelen.

Det er ikke det at Jenny er dum, hun er bare mindre redd. Det er derfor hun i går sverget at hun skulle være nydelig hele helga. Ikke røyke, ikke banne, ikke klippe hull i de nye Levis-buksene, ikke sette fyr på gardinene, ikke stikke av. Hun lovte til og med å vaske håret ti ganger sånn at den røde glansvasken, som får henne til å se ut som Angela Chase, forsvinner.

Sigarettrøyk oser opp på den andre siden av ruta.

Det er en stein bak rosebusken i hagen, som er full av sneiper. Pappa tror det er Jenny som røyker der. Når han begynner å skjelle henne ut, sniker mamma seg unna, inn på kjøkkenet og setter på P4 eller ut i garasjen for å sjekke at lokket på fryseren er ordentlig lukket. På tirsdag, da pappa tvang Jenny til å se en dokumentar om en dame som røykte førti Lucky om dagen og hadde blekksprutlunger, dro mamma på butikken for å handle noe kos til dessert. Det var da hun kjøpte den colaboksen.

Det er nå eller aldri.

Men så smeller det i døra. Ute har røyken forsvunnet.

«Kenneth, er du inne?»

Ropet til mamma glir gjennom huset, innimellom bordbein, sofaputer og leksikonene til pappa. Da ingen svarer, prater hun med seg selv, mumler. Jeg plukker opp noen av ordene og navnene, men ingenting gir mening.

Den knirkende trappa høres ut som en flokk hylende grisunger.

Skapdøra knirker også da jeg lukker den og forsvinner i mørket, men mamma babler for mye til å høre det. Hun hører heller ikke at det knaker i knærne mine idet jeg setter meg på huk. Gjennom den smale dørsprekken ser jeg henne komme inn på Jennys rom. Hun bærer en svær kurv med klær, og det ser ut som om hun har blitt klippet ut av en svart-hvitt-film. Håret er mer grått enn brunt, og ansiktet er nedstøvet. I pannen har hun fem linjer som ser ut som om de er risset inn. Man kan komponere en trall der. Hun setter seg på senga til Jenny og plukker opp Nirvana-t-skjorta fra vaskekurven, bretter den først én gang, sukker og gjør det en gang til. Hun presser kantene flate, passer på at de er helt rette.

Det smeller i døra nede.

Mammas hender faller ned i fanget, hun strekker på halsen. Vi håper det samme, men vi har ikke troen. Døra smalt for hardt.

«Malin!»

Jeg retter ryggen, gjør alltid det når jeg hører stemmen hans.

«Hvor er du?»

Mamma svarer ikke, løfter isteden t-skjorta fremfor seg, stirrer inn i det triste fjeset til Kurt Cobain, mumler et eller annet til ham før hun bretter den på ny. På nattbordet står den hvite svanen med rosa hår og vinger som kan åpnes, lukkes og låses. Inne i svanen ligger tolv hvite skjell. Tolv somre.

«Jeg er her oppe.»

Mamma lukker øynene, hun sukker, hun gliser, hun rynker pannen, hun prøver ut alle ansiktene sine, men ender til slutt på det vanlige Mona Lisa-smilet. Jeg snur meg mot mørket bak meg og innbiller meg at det er endeløst, at det fortsetter i mil etter mil, og at jeg når som helst kan rygge bakover, forsvinne inn i det.

Jeg kan ikke se pappa gjennom sprekken, men jeg kan høre pesingen hans fra døråpningen til Jennys rom. Mamma stirrer på ham mens hun holder pusten. Stillheten mellom dem er unik, det finnes ingen lik den i hele verden. Igjen snur jeg meg mot mørket bak meg.

«Jeg snoker ikke.»

«Er hun her da?»

Mamma trekker på skuldrene, ser ned på Kurt som ligger som en baby i fanget hennes. Nei, du må se ham i øynene når du svarer.

«Hun er her et eller annet sted.»

Hun ser seg rundt om i rommet, som om Jenny skulle befinne seg der et sted, gjemt bak gardinene, sittende på huk under skrivepulten, sammenkrøket i skapet med meg.

«Enten så er hun her, eller så er hun her ikke.»

«Jeg tror hun er ute sammen med Kenneth.»

«Regelen var at hun skulle være hjemme. I huset. Skjønte du ikke det?»

«Er du sulten? Jeg kan steke de lammekotelettene jeg kjøpte hos Brubakken?»

«Hun stirra meg rett inn i øya og sverga, Malin. Jeg liker ikke at hun er i stand til å lyve sånn.»

«Med stekte kantareller. Jeg har plukka selv i Lille Amerika, på det hemmelige stedet mitt …»

«Nei, vet du hva? Hun får komme når hun kommer. Jeg orker ikke fly Skien rundt på leting.»

«Men du må finne henne.»

Igjen snakker hun uten å se på pappa, øynene hennes sitter fast i Kurts.

«Hun er sikkert bare hos Gry-Silje, Malin. I kveld får Jenny være Toves problem.»

Se på ham, mamma. Vis at du ikke er redd.

«Jenny er vårt problem. Du må finne henne, Gard. Det er her hos oss hun skal være.»

Mamma nikker til Kurt som om det er ham hun snakker til. Pappa stønner.

«Jeg ser fem minutter av kampen før jeg begynner å lete. Faen meg idiotisk.»

«Hva med middag?»

Hun ser opp på ham, endelig. Men han svarer med det blikket. Det som gjør sånne som mamma og meg svette og flaue, små og dumme.

«Malin, har du sett deg i speilet i dag? Du kan i det minste gre håret.»

Grisungene hyler under den tunge kroppen hans.

Mamma rører ved håret sitt. Hun fikser det ikke, bare rører ved det. I et mikrosekund smiler hun før hun løfter kurven fra gulvet og forlater rommet.

Jeg strekker armene mine ut i mørket, leter meg frem til skoesken. Da hendene mine finner den, drar jeg den mot meg, lar pekefingeren skli over den glatte overflaten som en isdanser.

Mamma må ha trodd at ballerinaskoene skulle ha magiske krefter, at de på en eller annen måte ville forvandle Jenny til en ballerina. Jenny takket ikke. Bare kikket fra skoene til mamma før hun spurte hva faen hun skulle med sånt.

Hun prøvde dem ikke engang.

Jeg løfter lokket. Ballerinaskoene er bløte og glatte mot fingerspissene.

De har aldri blitt brukt av noen andre enn meg.

Mens Frode og Sindre diskuterer kampen, legger en strategi for hvordan vi kan slå Langesund neste uke, sitter jeg i baksetet, stirrer på de blodige skyene over hustakene mens jeg forsøker å huske hvor mange hvite flekker Jonathan hadde på høyre arm. Han valgte min benk i dag også. Da dommeren ga ham rødt kort, marsjerte han rett mot meg selv om det var ledig ved siden av Dinosaur-David. Alltid velger han meg. Vi snakket ikke, det er for farlig. Mens han ropte mot banen, ga de andre instrukser, trommet fingrene hans mot benkeplanken, hånden hans så nær at jeg helt enkelt kunne røre ved den. Som vanlig våget jeg ikke, studerte den isteden fra øyekroken. Midt på lanken hans var det en hvit flekk formet som en stjerne.

Når jeg lukker øynene, er den alt jeg ser.

«Kom foran da, Kenneth. Så slipper jeg å føle meg som en taxisjåfør.»

Jeg åpner øynene, utenfor bilen står verden stille. Sindre har allerede nådd inngangsdøra hvor moren hans står og venter med utstrakte hender. Hun gir ham en klem, legger armene rundt ham, trykker kinnet sitt inntil hans. Det er visst enkelt.

«Kjapp deg nå, Kenneth. Gard vil sikkert ha deg hjem.»

Jeg åpner døra, går rundt bilen, sukker før jeg tar plass foran. For jeg vet hva som venter. De samme spørsmålene om pappa som leder til de samme historiene fra da de to var på min alder. Gard var best på laget, Gard tålte mest Jägermeister, Gard fikk alle jentene selv om han var den dårligste til å snakke med dem. En gang fortalte Frode om hvordan pappa teipet Truls, lærerens gullunge, fast til kateteret i storefri. Mens han fortalte historien, lo Frode så hysterisk at han nesten kolliderte med postkassa til bedehuset.

Stemmen hans forsvinner i suset av bilmotoren, hjulene mot asfalten. Hodet mitt nikker, leppene beveger seg, ord kommer ut. Men jeg aner ikke hva vi snakker om. Jeg ser etter Jenny.

Og der, inne på kirkegården, står hun. Eller det kan være hvem som helst. Det eneste jeg ser, er gloen av en sigarett i mørket, den hvite røyken som siver opp mellom de gule og røde trekronene.

Men jeg vet at det er Jenny. Hun besøker graven til morfar, favorittaskebegeret hennes.

«Du Kenneth, beklager at du ble sittende på benken i dag.»

Frode smiler med et sukk, klapper meg på skulderen, på låret. Han er skallet og hårløs som en baby.

«Du kan bli jævlig god, du vet det.»

Hånden hans blir liggende på låret mitt. Den er varm og klam, nesten seig.

«Du har fart, og du har teft. Så snart du får litt muskler på de stilkene dine og slutter å være redd for ballen, blir du ustoppelig. Jobb beinhardt, så lover jeg deg: Innen du er sytten, så er du bedre enn både Jonathan og Sindre, like god som faren din.»

Jeg begynner å puste igjen da hånden hans flytter seg tilbake til rattet. Han svinger brått inn i oppkjørselen vår. Garasjedøra er åpen, Opelen borte. Pappa er der ute, banker på dører og snakker med dem som jobber på Bensin og Grillen. De har ikke sett henne denne gangen heller, men ønsker ham lykke til. Hun finner veien hjem til slutt, trøster de ham, men de vet ikke hva de snakker om.

Frode griper hånden min idet jeg åpner døra.

«Hils til Gard, da.»

Rundt smilet er ansiktet hans rødt.

«Bare si hei,» sier han mens han ser meg i øynene. Jeg rykker hånden min ut av grepet hans, drar meg ut av bilen.

«Takk for turen.»

Jeg smeller igjen døra til den grønne, rustne Mazdaen, snur meg ikke for å vinke da han tuter. Oppe på himmelen, mellom skyene, spraker universet allerede. Tusen millioner stjerner som en etter en gjør seg klar til å falle.

Jeg smyger meg lydløst langs fortauet, gjemmer meg i skyggene når det kommer biler eller folk som går tur med bikkjene sine. Jeg hadde vært helt usynlig hvis det ikke var for ballerinaskoene. Hver gang jeg passerer under en gatelykt, lyser de opp.

De lyser fremdeles nede i det mørke gresset da jeg står fremfor gravstøtta til morfar, skinner opp på bokstavene til det styggeste navnet på jord. Med fingrene teller jeg røyksneiper. Tre hender og to fingre. Mamma har tydeligvis ikke vært innom for å rydde opp etter Jenny på en stund.

Fingrene på høyre hånd sliter med bukseknappene. Det er fordi finmotorikken min, den som ifølge legen styrer de små bevegelsene i kroppen, er slakk. Den ble sånn etter at jeg var syk, og det er egentlig ikke så ille.

Til slutt får jeg det til.

Mens jeg tisser mot steinen, sneipene flyter rundt som små skuter, seiler med strømmen nedover i gresset, teller jeg stjerner.

Kom igjen!

Mist taket!

Fall!

Kroppen min rykker til da noen rører ved meg. En stemme snakker, men jeg hører ingenting over hylet mitt. Det kommer tiss på buksa, på ballerinaskoene.

«Dette er en kirkegård, ikke et toalett.»

Damen prøver å lage streng stemme, men får det ikke til. Jeg drar opp buksa selv om jeg ikke er ferdig med å tisse, føler en varm foss renne nedover det ene beinet mitt mens jeg knepper den øverste knappen, får det til på første forsøk.

«Det er morfaren min.»

Ansiktet til damen er gammelt og ungt samtidig. Det er som om noen har brettet det sammen tusenvis av ganger og deretter har forsøkt å glatte ut strekene. Over den strenge munnen er øynene snille. Hun er noens favorittbestemor.

«Det er allikevel ikke greit å tisse på en kirkegård. Gud liker ikke sånt, skjønner du.»

«Jeg tror ikke på Gud.»

«Da tror ikke han på deg heller.»

I et kvart sekund er det et smil inniblant rynkene. Og så går hun.

Skyggen hennes glir inn mellom gravstøttene, det er som om hun flyter over gresset, og da hun til slutt stanser, blir hun til en gravstøtte selv. Selv om jeg ikke hører noe annet enn knakende trær og blader som blafrer mot vinden, en hund som bjeffer langt, langt borte, vet jeg at den gamle damen snakker. Hun mumler til de døde, som muligens mumler tilbake.

Ballerinaskoene lever sitt eget liv. De fører kroppen min mellom gravstøttene, trippende, hoppende, valsende på tå til jeg faller fremover, inn i piruetter.

Det er først da jeg står fremfor graven til Sigrid Danielsen at de stanser. Jeg neier dypt, børster så bort de gule, våte blekkene som ligger klistret over ansiktet hennes, stryker henne over kinnet. Sigrid er nemlig den eneste på kirkegården med bilde av seg selv på gravsteinen.

Det var Jenny som fant Sigrid. Det er mange år siden nå, og siden den gang har jeg glant så mye på ansiktet hennes at det er det første jeg ser når jeg lukker øynene. Huden hennes er helt hvit, og hun har sånne korketrekkerkrøller som småjenter hadde i gamle dager. Sigrid smiler ikke, men det gjorde ikke jeg heller da jeg var på hennes alder. Munnen hennes er så liten at man så vidt kan dytte en femmer inn der. Øynene, derimot, er svære. Ariel-svære.

Sigrid ble født i 1953 og døde i 1957, rett etter at hun fylte fire år. Jeg kan ikke engang huske at jeg var så liten, har bare sett bilder. Av meg selv i svære sykehussenger, omringet av ledninger, drypp og leger med falske smil. Jeg skjønner ikke hvorfor mamma og pappa tok de bildene. Hvorfor ville de huske at jeg var så svak?

Mens jeg lå på sykehuset og ikke smilte, bodde Jenny hos mormor og morfar. Mamma syntes det var best sånn. For Jenny var kranglete, snakket bare med høy stemme, dro katter i halen og skrev navnet sitt med leppestift på veggene. En høst, en vinter og en halv vår bodde hun hos dem. Mormor og monsteret. Fordi jeg var syk og mamma sleit med å huske hva slags medisin jeg skulle ha.

Når jeg ser på de bildene nå, leker jeg at gutten i den store hvite senga ble så syk at han døde, og at jeg er et gjenferd som hjemsøker mamma, pappa og Jenny.

Jeg gråter aldri for den gutten, men det hender jeg gråter for Sigrid. Det skjer bare når jeg ikke får sove, og når det er noe jeg liker. Jeg forestiller meg at hun ligger skjelvende i en svær himmelseng, den hvite huden dekket av byller fulle av gørr. Sykdommer var så mye verre før, det var nesten umulig å bli gammel.

Høyre ballettå presser ned i gresset, jeg løfter armene bak kroppen og bøyer hodet mitt ned mot Sigrid. Og så spinner jeg. Rundt og rundt. Igjen og igjen. Helt til jeg mister balansen og ramler bakover i gresset. Og samtidig som jeg faller, skyter en stjerne over tretoppene.

Femti meter hjemmefra ser jeg at det ryker bak rosebusken. Og inne skrikes det. Jeg skjønner ikke at Jenny gidder. Han har allerede vunnet. Hun er hjemme, og det er ingenting å skrike for.

Det er synd på huset vårt. Før oss bodde det en gammel dame der som bare løste kryssord, puffet pynteputer og broderte veggtepper. Nå er det Nirvana på full styrke, fotballkamper og brøling, sigarettsneiper i blomsterbedet, smelling med dører, så mye skriking og kjefting at mamma står ved postkassene for å beklage overfor naboene.

Først da huset har falt til ro, tillater jeg kroppen min å bevege seg. Mens ballerinaskoene tripper over asfalten, kikker jeg opp på de lysende vinduene i andre etasje. Det føles som om jeg har blikkontakt med huset. Jeg plasserer pekefingeren over munnen, ber huset være stille.

På trammen drar jeg av meg ballerinaskoene. Den ene har grønske på seg, helt nederst på spissen. En liten, men tydelig grønn flekk. De er virkelig mine nå. Jeg skjuler dem under jakken, dytter ned håndtaket og åpner døra forsiktig.

Tv-en står på i stua. Sportsdamen med det spisse fjeset snakker om noen som har en sterk sesong. Det lukter nyvaskede klær og kaffe. Mamma og pappa drikker kaffe hele dagen og har den samme drittånden som lærerne.

Det grå bakhodet til mamma i sofaen, pappa bak avisa. Den eneste som kan se meg, er spissmusen på skjermen. Heldigvis er hun for opptatt med å oppsummere 3–2 til HamKam til å sladre på meg.

Føttene mine finner de rette gulvplankene. Jeg tar et gigaskritt over dørstokken inn til kjøkkenet. Stirrer mot pappa skjult bak avisa, ikke bla om, ikke bla om, ikke bla om. Jeg åpner kjøleskapet, forsiktig. Hånden min slanger seg mellom melken og culturaen, lukker seg rundt den kalde boksen. Avispapiret knitrer mellom fingrene hans. Ikke bla om, ikke bla om, ikke bla om. Stille, men kjapt lukker jeg kjøleskapet, holder pusten mens gummilistene rundt døra kleber seg. Med colaboksen gjemt sammen med ballerinaskoene lister jeg meg ut av kjøkkenet. Jeg tar et langt steg over gulvplankene under trappa, unngår også femte, åttende og tiende trinn. Etter mange år med listing kan jeg bevege meg igjennom hele huset uten å utløse et eneste knirk.

Jeg stanser fremfor døra hennes. Nøkkelen står i nøkkelhullet så jeg kan ikke se inn. Det er helt stille der inne. Nei, ikke helt. Musikk. Fra øretelefonene hennes. Hun sitter nok på senga og går igjennom skjellene fra Lille Amerika mens discmanen spiller den med babyen som svømmer under vann. Nå nikker hun hodet i takt med Klage-Kurt, beveger leppene til ordene hans og gransker de hvite skjellene ett etter ett, legger dem mot kinnet, lukter på dem og smaker med tunga, prøver å huske nøyaktig hvilken sommer hvert enkelt er fra. Og etter hvert som hun husker, smiler hun.

Stjernene i taket over senga mi har begynt å miste kraft. Da mamma hengte dem opp, lyste de så sterkt at jeg måtte gjemme ansiktet under dyna for å få sove. Nå er det ikke futt i dem lenger. En gang iblant faller en av dem ned. Dessverre kan man ikke ønske seg noe når sånne stjerner faller.

Det knirker i gangen.

Hun tråkker på helt feil planker, men har aldri vært opptatt av å liste seg.

Døra til rommet mitt åpner og lukker seg. En skygge beveger seg mot meg, legger seg ned på gulvet ved siden av senga.

I lyset fra vinduet ser jeg ansiktet til Jenny. Det er vasket rent, fritt for sminke. Hun ser ut som et barn.

«Det er plass ved siden av meg.»

«Jeg ligger fint her.»

Hun sier ingenting når jeg legger dyna mi over henne, bare drar den opp mot ansiktet.

«Hvor var du?»

«Med noen venner bare.»

«Lucy?»

«Ingen du kjenner, frøken.»

Når jeg ligger helt stille og holder pusten, kan jeg høre bilene som fyker forbi på E18, enten på vei mot Oslo eller Kristiansand. Jeg forestiller meg den samme mannen i hver bil, tynn og alvorlig. Han hører på radio, men smiler aldri, selv ikke når han synes noe er morsomt. Jeg vet ikke hvor han har vært eller hvor han skal. Han flykter. Det er det eneste jeg vet. Noen ganger forestiller jeg meg at Jenny sitter ved siden av ham eller sover i baksetet.

«Neste gang du drar, kan du si ifra til meg da? Jeg lover at jeg ikke skal fortelle det til mamma og pappa. Jeg vil bare vite det.»

Jenny sukker, snur seg slik at hun ligger vendt mot senga mi. Heldigvis er det for mørkt under der til at hun kan se de tomme colaboksene, ballerinaskoene og plastposen med hemmeligheter.

«Fortell meg en historie, Kenneth.»

Stemmen hennes er spak. Det er så merkelig at det er den samme som skrek så høyt at jeg kunne høre den helt ut på gaten.

«Hva slags historie vil du ha?»

«Samme det, bare den har lykkelig slutt.»

Jeg forteller henne om den gangen tre gjenferd møttes på kirkegården: den gamle damen som hvisker til mørket, Sigrid Danielsen som døde før hun rakk å smile et eneste smil, og ballerinaen som danser for alle og ingen.

«Før hun døde av tuberkulose, drømte Sigrid om å bli ballettdanser. Hun ber derfor ballerinaen om å lære henne alt han kan. Problemet er at ballerinaen ikke er en ordentlig ballerina. Det er bare et kostyme, og egentlig kan han ingenting om ballett. Han bare liker kostymet.»

«Er ballerinaen en gutt?»

«Ja, men det er ikke så nøye. Jeg kan godt gjøre ham til jente hvis du synes det er bedre.»

«Nei, jeg liker at det er en gutt. Fortsett!»

Mens jeg forteller, strekker jeg på halsen, bøyer hodet bakover og hviler blikket på stjernehimmelen. Jeg venter på at en av dem der oppe skal glippe.

2

Skjelett

Pappa har svarte hår på knokene. På hver eneste finger er det små landsbyer med hårstrå, selv på lillefingrene. Hele han er hårete, ryggen også. På sommeren, når han bader, flyter det etter ham som trådene til en manet. Kanskje jeg burde spørre om når alt håret dukket opp, bare sånn at jeg er forberedt. Lars-Ole i klassen har allerede bart, og han er tre måneder yngre enn meg.

«Vi skal stenge Lille Amerika for vinteren, så vi har to travle dager fremfor oss. Vi må rydde plattingen, sette inn alle utemøblene, stable veden jeg hogde i sommer, og så må vi få opp …»

Pappa flirer.

«Hva er det du og Jenny kaller jolla deres igjen?»

Lille Rød er liten og rød. Derfor heter hun Lille Rød. Jeg aner ikke hvorfor han later som han ikke husker det.

«Lille Rød?»

«Lille Rød. Stemmer det. Lille Rød.»

Han rister på hodet, som om det å kalle Lille Rød for Lille Rød er det dummeste han har hørt.

«Lille Rød er jækla tung over baken, men du er sterk, ikke sant?»

Vi kjører forbi bensinstasjonen som alle bare kaller Bensin. Utenfor henger Rikard og gjengen hans. De har på seg Chicago Bulls-capser, svære bukser med lommer som rekker helt ned til asfalten, og de har alltid en hånd på mopedene sine, tviholder på dem som om de var kosekluter. Rikard har tannregulering og sliter med å uttale ord som risengrynsgrøt. Jeg tror det er derfor han mobber. Mobbere mobber ikke andre mobbere, noe som er dårlig gjort. Rikard fortjener å gråte under dyna si hver natt, stå livredd og vente på skolebussen, få ranselen tømt i pisserenna, bli kalt homo og spytta på.

Jeg presser meg bakover i setet, gjør kroppen så kompakt som mulig.

Men jeg forsvinner ikke, og idet vi passerer Bensin, oppdager Rikard lukten min eller noe sånt, for plutselig glaner han rett på meg. Selv om glaninga bare varer i et halvt sekund, spenner den svarte klumpen i magen seg.

«Omegaen ser bra ut.»

Jeg legger høyre hånd over klokka, ser ut av vinduet, på folk som står i stiger og plukker plommer.

«Tipper at ingen andre på skolen har samme slags klokke som James Bond.»

En hvit bil med rust i kantene raser forbi.

Jenny. Det var henne i passasjersetet, var det ikke? Det flokete, røde håret, det ville ansiktsuttrykket, halvt hulder. Hørte jeg henne le? Det må ha vært Jenny.

Jeg snur meg i setet, forsøker å lese skiltet. Den er allerede for langt borte. Bilen er hvit, en Ford tror jeg, ikke ny, ikke gammel. Bortsett fra rusten er det ingenting spesielt med den, ingenting som vil hjelpe politiet å finne den.

Det må være Vidars bil.

Fremfor oss blir Blåøyet større og større. I sekundet før vi forsvinner inn i tunnelen, fyller jeg lungene med oksygen, holder pusten mens jeg stirrer på sjøen som ligger i enden, kikker tilbake på oss som en blå pupill. Kan ikke puste eller blunke før vi er ute av mørket, fremme i Lille Amerika.

Vedkubbe etter vedkubbe flyr mot meg. De jeg klarer å fange, legger jeg oppå vedstabelen. Men de fleste fyker forbi, ramler gjennom gresset. Pappa står med ryggen til oppi selve haugen, og hver gang han kaster en vedkubbe, roper han hei. I begynnelsen var kastene nøyaktige, og han snudde seg en gang iblant for å sjekke om jeg hang med. Men så sluttet han med det, og nå flyr vedkubbene mot meg som om de er ment å skade meg.

Jeg sier ingenting. Kjemper videre.

Endelig klapper han hendene sammen og snur seg for å sjekke resultatet. Det er idiotisk at han ser overrasket ut.

«Du skulle sagt ifra at du ikke hang med, Kenneth. Jeg kunne sakket av.»

Jeg sier fremdeles ingenting, ser ned på pekefingeren hvor en flis stikker ut. Jeg presser fingertuppen mot fortennene, biter over den lille trebiten, spytter den ut i gresset.

Ute på havet, balanserende på horisonten, glir en svær seilbåt. Vinden må være sterk der ute, for de to hvite seilene er gigantiske, og båten beveger seg så raskt at det ser ut som om noen spoler fremover.

På barneskolen var det en bok på biblioteket som het Vårt år på De Syv Hav. Den handlet om familien Sandøy fra Bergen som dro på jordomseiling. Moren var lærer og underviste de tre barna nede i kahytten. Noen dager var bølgene så store at blyantene rullet over bordet, ned på dørken mens de pugget gangetabellen. Andre dager, når sola stekte og havet var rolig, hadde de høytlesning fra Brødrene Løvehjerte på dekk. En gang, mens Kavring og Jonatan var inne i grotta til Katla, begynte det å regne flygefisk.

«Nå kan du øse Lille Rød mens jeg steller i stand litt kveldsmat.»

Jeg nikker uten å ta blikket fra seilbåten.

«Du liker makrell i tomat, ikke sant?»

En svart bille kryper nede i gresset. Jeg plasserer høyre fjellsko over den, skifter vekta.

«Jeg vil bare ha meierismør på.»

«Det er bare småunger som bare har smør på. Jeg fikser en med makrell i tomat til deg.»

Billa i gresset ser ut som et svart punktum. Derfor sier jeg ingenting mer. Pappa vet at jeg ikke liker makrell i tomat. Forrige gang han tvang meg til å spise det, brakk jeg meg. Derfor er spørsmålet idiotisk, du liker det, ikke sant?

Seilbåten sklir over på den andre siden av horisonten, etterlater havet så tomt at jeg blir svimmel. Igjen tenker jeg på familien Sandøy, på sola som var så sterk rundt ekvator at strålene bleket håret og gjorde huden deres helt mørk. Uansett hvor de la til land, lignet de ikke på noen andre enn hverandre.

Jeg holder Magic Eye-boka fremfor meg. Nesetippen rører ved 3D-mønsteret, og mens jeg beveger boka bakover, presser jeg øyelokkene nesten helt igjen. Og mens jeg myser kommer Simba opp fra mønsteret. Han spaserer over en veltet trestamme sammen med Timon og Pumbaa mens de synger Hakuna Matata. Jeg blar om, justerer blikket på samme måte, og denne gangen er det Peter Pan, Wendy og brødrene hennes som flyr opp fra arket.

Mormor kjøpte Magic Eye-boka da hun var i Euro Disney for tre år siden med pensjonistklubben. Det tok meg en hel sommer før jeg endelig fant teknikken som løftet frem de skjulte figurene i mønstrene. Da jeg endelig fikk det til, var det som å oppdage at man har superkrefter. De neste månedene brukte jeg blikket på alt mulig, regnestykkene i matteboka, de blomstrete kjolene til klasseforstanderen Randi, ansiktet til Jenny. For det virket sannsynlig at det var skjulte ting andre steder også.

På tv-en spiller Manchester City mot Tottenham. Pappa går frem og tilbake mellom skjermen og komfyren. Hver gang det er jubel, løper han inn, sklir over gulvet.

«Hva skjedde?»

Jeg trekker på skuldrene, følger ikke med. I boka svømmer Ariel og Fomle opp mot skipet til prins Erik, som er på vei tilbake til Danmark.

En tallerken blir skjøvet over mønsteret. Og der ligger den, omringet av bacon, speilegg og stekte kantareller: en tykk skive med makrell i tomat. Pappa setter seg og begynner å stappe i seg maten mens han stirrer på skjermen. Smuler fyker ut av kjeften hans da han protesterer mot et frispark. Snart har han eggeplomme i skjegget. Jeg skjærer av en liten baconbit, tygger med lukket munn.

Dommeren blåser i fløyta. Det er pause. Pappa snur seg mot meg, nikker mot tallerkenen.

«Skikkelig husmannskost, det der.»

Stekt bacon og speilegg er den eneste maten han klarer å lage. Og selv det er han ikke god på. Baconet er nesten svart, smaker kull, og eggeplommen renner utover tallerkenen. Brødskiva med makrell i tomat later jeg som at ikke finnes.

«Så …»

Her kommer den. Samtalen. Jeg ser ned på tallerkenen, på skiva, fokuserer blikket og ønsker at den skal forsvinne.

«Går det greit på skolen?»

Brødskiva med makrell i tomat ser ut som most hjerne, lukter most hjerne.

«Ja.»

«Mamma nevnte at du fikk S på en bokanmeldelse?»

Jeg nikker, skjærer en bit av speilegget, spiser den uten å se på ham.

«Hvilken bok var det, da?»

Han tar et bit av brødskiva si. Barten hans blir rød av tomat.

«I et speil, i en gåte.»

«Hva handler den om?»

Pappa snur seg mot skjermen hele tiden, hører med et halvt øre på hva kommentatorene sier. Når de ler, smiler han.

«Om en jente som har kreft. Hun dør.»

Pappa stirrer på meg som om jeg sneiet hodet hans med en dartpil.

«Det var da sørgelige greier.»

«Jeg gråt ikke. Den boka er kjent som den store grineboka. Henriette i klassen sutra i timevis. Jeg syntes den var kjedelig. Faktisk var jeg litt letta da hu Cecilie døde.»

Jeg skjærer av en bit bacon, tygger med lukket munn. Svelger. Pappa lener seg tilbake i stolen, studerer meg som om han har oppdaget en ny, eksotisk art.

«Hva med fotballen? Du spiller fremdeles, ikke sant?»

Jeg nikker.

«Scoret noen mål i det siste, da?»

Jeg rister på hodet.

«Jeg spiller forsvar.»

«Forsvar er veldig viktig.»

«Det er fordi jeg er den dårligste på laget.»

«Det tror jeg ikke noe på.»

«Det er sant. Til og med Frode synes det. Han lar meg bare spille når vi leder med to mål.»

Det skuffede ansiktet til pappa gir meg den samme følelsen jeg tipper Jonathan får når han scorer. Jeg forsøker å ikke glise for stort.

«Da må du jobbe ekstra hardt, da. Så blir du like god som de andre. Du har det i deg, det vet jeg.»

Jeg trekker på skuldrene, dytter tallerkenen til side og stirrer inn i mønsteret, forsøker å finne Ariel og Fomle igjen.

«Frode, da? Hvordan går det med ham?»

«Sikkert greit.»

«Du vet at jeg og Frode var kamerater da vi var på din alder?»

Jeg nikker uten å løfte blikket fra mønsteret. For der er de, langt nede i det trygge blå.

«Vi har ikke så mye kontakt nå lenger …»

Pappa tar en stor bit av brødskiva, blir sittende og stirre ut i luften mens han tygger. De jaktet sammen før, pappa og Frode. Slo seg sammen med et jaktlag i Tokke og bodde i en hytte der hele høstferien. Men så, i fjor, ville pappa heller legge brostein i oppkjørselen enn å drepe Tokke-elg.

«Du kan slutte på fotballen hvis du vil.»

Finmotorikken svikter, gaffelen glir mellom fingrene, jeg må helt ned på gulvet, under bordet, for å plukke den opp.

For hva mener han med at jeg kan slutte? Det var han som tvang meg til å begynne for to år siden da han mente jeg måtte henge mer med gutter på min egen alder. At det ville vært godt for meg.

«Men jeg liker fotball.»

Det er en løgn. Fotballen er den eneste sjansen jeg har til å være sammen med Jonathan. Smilehullene, øynene hans, de lange øyevippene, det bølgete, brune håret, de hvite flekkene på huden hans, hver gang han får rødt kort og velger min benk. Verdt det.

«Ok. Hvis det er det du vil … Bra.»

Pappa snur seg mot skjermen hvor kampen er i gang. Jeg justerer blikket mitt mot bakhodet hans, leter etter noe skjult i mønsteret. Og plutselig ser jeg noe.

Han er flau.

Han vet at jeg er den dårligste på laget. Det er derfor han aldri kommer på noen av kampene. Han skammer seg.

Jeg dytter tallerkenen bort.

«Takk for maten.»

Han kikker fra meg til den urørte brødskiva.

«Spis opp!»

«Jeg er mett.»

Jeg skynder meg å bla opp i Magic Eye-boka, holder den oppe fremfor ansiktet slik at jeg ikke kan se pappa. Jeg fokuserer blikket inn i mønsteret, myser og skjeler helt til Ariel og Fomle kommer svømmende mot meg.

Månen henger lavt for tiden, er allerede på vei ned bak fjellene på den andre siden av fjorden. Jeg tripper barbeint gjennom det kalde gresset iført Mighty Ducks-joggebuksa og Jennys rosa Fruit of the Loom-hettegenser, den hun lot bli igjen på hytta fordi Kristne-Katrine i klassen hadde maken. Nakken verker av hele tiden å bøye seg bakover, men jeg kan ikke gå glipp av et eneste ønske.

Det tar noen minutter før øynene venner seg til mørket, men føttene mine vet hvor jeg skal, tråkker aldri feil. Jeg spurter ned den bratte trappa mot brygga, later som om Jenny jager meg, at hun forsøker å komme seg forbi. Det var det som hendte den dagen Omegaen stanset. Etter to forblåste uker hos tante Hedvig i Lofoten var vi endelig tilbake i Lille Amerika. I samme sekund som pappa parkerte bilen, slo vi opp dørene og beinet for livet nedover gresset mens vi sparket av oss sko, dro av oss t-skjorter og shortser, helt til vi sto i bare badetøyet, som vi hadde innerst. Knærne hennes skubbet meg i ryggen ned trappa, hun forsøkte å holde meg igjen, dytte seg forbi. Men jeg ga meg ikke og var nede på brygga først. Idet jeg skulle hoppe uti, seire, oppdaget jeg noe som blinket i sola på høyre håndledd.

Jeg drar Omegaen og colaboksen mamma lurte ned i sekken min før vi dro, opp av lommen, åpner boksen og tar en stor slurk. Jeg kjenner det svarte sukkervannet gli inn mellom tennene, ned i krokene. Før jeg legger meg flat på de iskalde plankene, trer jeg klokka over håndleddet.

Selv om jeg ikke kan se viserne, vet jeg nøyaktig hvor de peker. Den lange på tre og den korte på ett. Det var så mye klokka var da Jenny kolliderte med meg og vi falt uti sjøen sammen. Panikk, først for brennmanetene. Jeg rakk jo ikke å sjekke om kysten var klar. Så for Omegaen. Hvor mange ganger hadde ikke pappa nevnt at den ikke tålte vann. Mens jeg forsøkte å huske hvor mange ganger, lo Jenny så voldsomt at hun måtte klamre seg fast i Lille Rød for ikke å drukne. Og jeg var ikke redd lenger, brydde meg ikke om at klokka hadde sluttet å tikke. For Jenny hadde pakket den røde Nike-bagen sin, klagd på mangelen på beinplass i bilen og holdt pusten sammen meg mens vi kjørte inn i Blåøyet, tunnelen som skiller Lille Amerika fra den virkelige verden. Ønsket mitt hadde gått i oppfyllelse.

Den sprudlende colaen glir frem og tilbake i munnen min som bølger over svaberg, sliper dem ned. Kroppen min skjelver så heftig at det ser ut som om jeg hele tiden får elektriske støt. Tærne mine er istapper, jeg kan ikke føle dem lenger. Om noen minutter kan jeg sikkert knekke dem av. Men jeg blir liggende på de iskalde plankene, legger armene mine rundt meg, fokuserer på flaggermusen som flyr i ring over meg. Og over flaggermusen er stjernene blitt så mange at natten snart rakner. Jeg strekker en hånd mot himmelen, Omegaen sklir ned, stanser over albuen.

Og der, endelig, dør en stjerne.

Jeg presser igjen øynene, sier ønsket mitt høyt. Deretter dytter jeg meg opp, heller i meg den siste colaslurken, surkler den mellom tennene, klemmer boksen flat og dytter den tilbake i lommen. Jeg tar noen forsiktige skritt over plankene for å få liv i tærne og spurter opp trappa.

Hjertet i halsen, blodsmak i munnen.

Det står en skapning på gresset mellom meg og hytta.

Den puster og peser, øynene lyser i mørket, stirrer rett på meg. Selv om kroppen min vil flykte, tvinger jeg den til å bli. Jeg flekker tennene, stirrer rett inn i de lysende øynene.

«Jeg er ikke redd deg.»

For å vise at jeg mener alvor, tar jeg to skritt fremover, føttene mine synker ned i det iskalde gresset, pusten min stiger hvit til værs. Jeg tar to skritt til, og jo nærmere jeg kommer, jo verre blir stanken. Den lukter gamle matpakker, kaffeånde og det mugne teppet i kjelleren.

Skapningen tar noen skritt mot meg. Jeg tar to skritt frem.

Over oss dør stjernene i fleng, men jeg har ikke tid til ønsking nå. Skapningen stamper hovene sine i gresset, jeg gjør det samme med mine iskalde tær, knurrer, glefser, bjeffer. Og idet jeg tror at vi kommer til å stå slik for alltid, tar den sats og galopperer mot meg. Jeg brøler tilbake, og idet jeg forventer å bli trampet i hjel, svinger skapningen brått og forsvinner inn mørket bak vedhaugen. Greiner knekker, blader drysser av trærne, fugler flakser over nattehimmelen.

Jeg kikker inn i skogen, hjertet hamrer, hendene skjelver, de små tennene mine hakker. Men det er sant, det jeg sa. Jeg er ikke redd. Det er ikke sånt som skremmer meg.

Vannblemmen i håndflaten svir mot tauet til Lille Rød. Over meg er den enslige flaggermusen erstattet av en horde hylende måker.

Pappa står nede på fjellsiden. Blikket hans piler fra Lille Rød til brygga, frem og tilbake, frem og tilbake. I skjegget hans er det fremdeles eggeplomme.

Det er ingen båter på sjøen i dag, bare en enslig armring på leting etter sommer. Dessuten seks brennmaneter som dupper i vannflaten.

«Er du klar, Kenneth?»

Jeg nikker.

«Har du ordentlig tak?»

Det er mange år siden pappa brydde seg om at fingrene mine er en gjeng problembarn som ikke liker å lystre hjernen, at de har vært sånn siden jeg var syk. Han liker ikke unnskyldninger. Vannblemmen presser mot tauet, knokene mine er hvite, jeg holder så hardt jeg klarer. Pappa røsker til, jeg fyker fremover, faller på kne.

«Gikk det bra? Skulle bare sjekke at du holdt skikkelig.»

Jeg kommer meg på beina, plasserer fjellskoen over en maur som forsøker å komme seg fra én planke til den neste, presser ned.

«Ok, så når jeg sier dra, så drar du som bare fanken.»

Pappa holder Lille Rød med begge hendene, skriker dra. Og jeg drar. Lener kroppen bakover, men jeg er ikke tung nok. Håndleddene mine rister, snart knekker de av.

«Du drar ikke, Kenneth!»

Pappa haler Lille Rød opp av vannet, forsøker å dytte snuten hennes opp på brygga.

«Kom igjen nå da!»

Vannblemmen eksploderer inne i håndflaten, små bekker siler ut mellom fingrene. Jeg biter tennene sammen, men Lille Rød rister på hodet, vil ikke mer.

Pappa signaliserer at jeg skal gi meg.

Måkene stuper mot oss én etter én mens de hyler. I sjøen dupper et flak av brennmaneter i vannflaten. For noen netter siden drømte jeg at en klynge maneter kom svømmende inn på rommet mitt, at de svevde over meg og skrek til meg med stemmen til Rikard, kalte meg alle de vanlige tingene. Jeg ropte om hjelp, men ingen kom. Alt jeg hørte mens trådene tvinnet seg rundt meg, var femifaen, femifaen, femifaen og snorkingen til pappa.

«Vi bytter plass. Du står her nede, Kenneth. Og så drar jeg i tauet.»

Han klatrer opp på brygga og peker på hvor jeg skal stå. Fingrene våre er millimeter fra å berøre hverandre da jeg overrekker ham tauet. Det tar noen sekunder før fjellskoene finner feste på den glatte fjellsiden. I det fjerne hører vi skudd. Jeg forestiller meg rådyret stående midt i siktet med hjertet i halsen.

«Når jeg drar i tauet, må du dytte så hardt du bare kan, ok? Ikke noe tull nå.»

Håret til pappa står rett til værs. Og med eggeplommen fremdeles i skjegget ligner han på noe som en gang red på mammuter og plyndret skotske landsbyer. Han er forhistorisk.

Han tar tak i tauet, og i samme sekund som han begynner å dra, stiger Lille Rød opp av vannet. Jeg faller bakover på fjellet, fjellskoene drar meg ned mot vannkanten.

«Opp igjen! Dytt, for fanken!»

Jeg legger begge hendene på baken til Lille Rød, som drypper ned på meg. Pappas ansikt er fullt av pumpende blodårer. Hodet hans kan eksplodere når som helst. Bak meg klumper brennmanetene seg sammen til en gigamanet.

«Dytt!»

Pappa biter tennene så hardt sammen at de knuser i kjeften hans. Omegaen vibrerer rundt håndleddet mitt. Hele jeg vibrerer. Men Lille Rød rikker seg ikke.

«Kom igjen …»

Ropet hans går over i et brøl idet han faller bakover.

Lille Rød braser mot meg. Jeg forsøker å dytte imot, men hun er sterkere.

Vann i nesen. Klærne er blytunge, fjellskoene er to ankere, drar meg nedover i mørket.

Brennmanetene. De eier meg nå.

Noe fra dypet griper armen min, men jeg blir ikke dratt nedover. Jeg hiver etter pusten idet jeg bryter overflaten. Brygga er tom. Stemmen til pappa er i øret mitt, jeg skjønner ingen av ordene, de farer rundt meg mens han skyver meg fremover. Da vi kommer til fjellsiden, legger han hendene under rumpa mi og dytter meg på land.

«Kenneth!»

Pappa strekker ut hånden. Jeg ser på de hårete knokene et par sekunder før jeg tar tak og drar, drar, drar, drar til han velter over meg.

Oppe på brygga sier pappa at jeg skal ta av meg skoene. Mens jeg forsøker å knyte opp de våte lissene, drar han av meg jakken og genseren og kaster dem på brygga, hvor de lander med et klask. Hendene hans gnir opp og ned langs de nakne armene mine. Han har kaffeånde, og det er masse røde hår i det dryppende skjegget hans. Hvor kom de fra?

«Det går bra. Det går bra,» sier han igjen og igjen. Jeg sier ingenting, gjør ingenting. Lar ham bare holde på.

«Hvordan gikk det med Omegaen?»

Klokka blinker i sola da han tar tak i håndleddet mitt. Han drar den av, forsøker å gjenopplive den ved å riste, slå, blåse på den. Idet jeg tror han skal legge Omegaen i stabilt sideleie og gi den munn til munn, rister han på hodet.

«Det gjør ingenting,» sier han. «Det viktigste er at du er ok. For du er ok, gutten min?»

Jeg nikker og ser opp i ansiktet hans. Blodårene har trukket seg inn i pannen, og i skjegget smiler han. Men øynene smiler ikke, blikket er det samme som da han snudde seg og så hvor lite ved jeg hadde stablet, hvor lite løv jeg hadde raket, hvor dårlig jeg vasket den gaffelen. Lille Rød ligger fremdeles på vannet.

«Ser du den, ved bikubene der?»

Pappa har kjørt bilen inntil grøfta. Nå peker han ivrig på rådyret som står i åpningen til skogen og myser etter oss.

«Jeg fant spor utenfor hytta i dag tidlig. Må ha vært denne her som var på besøk.»

Det er selvsagt nå jeg burde fortelle pappa om at jeg møtte rådyret i natt, at det utfordret meg, og at jeg ikke var veik, løp ikke for å gjemme meg, tok opp kampen. Men leppene presser seg mot hverandre, nekter å slippe ut en eneste lyd.

«Alltid alene,» sier pappa mens han starter bilen. «Jeg tror den er utstøtt.»

Da pappa gir gass og kjører videre, ser jeg meg tilbake. Rådyret står der fremdeles, stirrer meg rett i øynene. Ingen av oss blunker. Selv når det svir, holder vi dem vidåpne som om det er en konkurranse ingen vil tape. Først da vi forsvinner inn i tunnelen, lukker jeg dem, holder dem igjen helt til vi er ute i lyset, tilbake i verden. Pappa stirrer på veien, blunker heller ikke. Øyeeplene hans er våte, bitte små tårer samler seg nederst på øyelokkene. Jeg har lyst til å røre ved armen hans. Trøste ham. Jeg aner ikke hvorfor. Men så gjenoppstår han med et smil, blunker til meg.

«Årets siste bad i oktober. Ikke verst det?»

Han drar i snora på den rosa hettegenseren til Jenny, det eneste tørre jeg hadde å skifte til. Den lukter som henne. Sigaretter og parfyme. Hun er nok hjemme nå. Ligger i senga si og hører på sytingen til Kurt. Kanskje hun gleder seg til jeg kommer hjem. Roper ut navnet mitt hvert femte minutt for å sjekke om jeg er i hus.

«Vi forteller ikke noe om dukkerten vår til mamma, ok? Hun har nok å tenke på, ikke sant? Med søstera di og … Hun trenger ikke å vite noe om det her.»

Han kikker rett frem, smiler rart, som om han er nervøs. Han er nervøs. Han vet at mamma vil bli hysterisk hvis hun finner ut at jeg falt i vannet. Hun tror jeg ikke tåler noe.

«Håper jeg ikke blir syk.»

«Det blir du neppe. Du var bare under noen sekunder.»

«Men … jeg har vondt i halsen.»

Jeg legger hånden min mot den.

«Det gjør vondt å svelge.»

Pappa titter på meg. Det er mistenksomhet der, det er det alltid når jeg sier jeg er syk, men han er ikke dum. Han plasserer hånden sin på pannen min. Håndflaten hans er ru, gifteringen iser mot huden min.

«Ja, jommen er du litt varm.»

«Håper jeg blir frisk innen skolen på mandag.»

«Spørs det.»

Han smiler til meg, og jeg nikker tilbake.

«Jeg skal ikke si noe til mamma om at du nesten drukna meg.»

De siste ordene treffer som jeg håpet, han kjører nesten av veien. Men han imponerer igjen, tar seg sammen og smiler stivt.

«Det er best det, ikke sant?»

Pappa snur seg mot meg, og jeg får det til, et ordentlig smil, et sånt som krever hele ansiktet. Han smiler også, klør seg i skjegget hvor eggeplommen for lengst har sluppet taket.

Vi er nesten hjemme, bare fem svinger, to fotgjengerfelt, et lyskryss igjen, da pappa blinker til høyre, svinger av hovedveien.

«Nei.»

Han ser på meg, ansiktet hans morskt, øynene stikker. Men jeg mente det, så jeg sier det igjen.

«Nei. Feil vei.»

For vi må hjem. Jeg må vite at hun er der. For hva om det var Jenny i den hvite bilen? Hva om hun allerede er borte.

«Jeg har et lite ærend. Tar bare et sekund,» forklarer han. Jeg skriker høyt og sparker med føttene. Tar tak i rattet og svinger oss hjemover. Men kroppen min får ikke til noe sånt. Så jeg sitter der stum.

Han tar til høyre og kjører inn på parkeringsplassen til Hercules. Der er det fullstappet av biler og folk med handlevogner og poser. Det er høstferie, og de som ikke skyter elg i Tokke, handler boblejakker, blush og lysestaker.

Det er mens vi kjører noen runder på leting etter ledig plass at jeg oppdager dem. Rikard og kameratene hans. De henger rundt en benk hvor noen har tagget ordene Sug min kuk over de hvite ryggplankene. De drikker cola, røyker, snuser, spytter, svetter, stinker. Snakker. Men om hva? Jeg mener, hvis en av dem har problemer hjemme, blir tvunget til å spise makrell i tomat, eller er forelsket i en kamerat dekket av hvite flekker, snakker de om sånt da? Jeg glir ned i setet, ikke overdrevent mye så pappa begynner å lure, men nok til at det er mindre å se av meg.

Bilen som står parkert fremfor benken, rygger ut. Pappa slår i rattet, ler høyt.

«Der ja.»

Hendene mine klamrer seg fast i setet da han tar en bråsving, kjører rett mot Rikard og gjengen hans. Jeg skriker at han må stanse. Rygg! Raskt! Få meg bort! Nå! Men ordene sitter fast inni meg. Utenpå er jeg bedøvet, sitter der og glaner rett frem mens hjertet mitt forvandler seg til en knyttneve som hamrer i stykker ribbeina. Pappa bremser brått, kroppen min suges fremover, kastes tilbake.

«Jeg er straks tilbake.»

Han smeller igjen døra ekstra hardt, som om han vil at de skal oppdage meg.

Den rosa hettegenseren til Jenny. Jeg har på meg den rosa hettegenseren til Jenny. Alle klærne mine var våte, jeg hadde ingenting annet å ha på meg. Kanskje jeg kan forklare det for Rikard. Jeg holdt på drukne. Jeg så lyset, Rikard. De døde ropte navnet mitt, ville at jeg skulle komme til dem. Så kanskje det heller får være greit at jeg har på meg en rosa hettegenser.

Det er helt feil, selvfølgelig, at jeg er redd for Rikard. Bare se på ham, med det fete håret. Ansiktet hans, det naturlige habitatet for kviser, ferske gule og betente røde, samt tusenvis av hudormer. Han har lange, lyse hår på haken. Tannregulering. Og han er dum. Han sier dumme ting. Som at man kan dø hvis man ikke promper når man må prompe. Han bruker ord feil. Han kalte jalapeño for jalapenis og skjønner ikke at vorspiel uttales med f.

En person går forbi vinduet mitt. Knyttneven i brystkassa forvandles til syre. Jeg brekker meg. For det er Jonathan. Han har på seg Chicago Bulls-hettegenseren og NY-capsen. Øyevippene hans er lange, og han smiler hvitt. Han hilser på Rikard og de andre som om de var i en amerikansk gangsterfilm. Det er idiotisk. Men Jonathan er ikke idiotisk.

Han snur seg og ser på meg. Øynene våre smelter inn i hverandre, og i noen sekunder er alt mykt og varmt. Jeg smiler. Men så oppdager jeg at alle ser på meg. Tolv øyne stirrer rett på meg. De ler også. Av meg.

Alt blir tåkete, som om jeg har snublet i et tjern av grøt. Jeg klarer ikke å bevege meg, klarer ikke å blunke. Siger langsomt ned mot bunnen.

Jeg drar opp ermet på hettegenseren for å søke tilflukt i kvart over ett. Men pappa ga meg ikke Omegaen tilbake etter at jeg falt i vannet. Så nå har jeg ingen steder å gjemme meg.

I det fjerne hører jeg Rikard si de vanlige ordene. En av de andre, han som ligner på Jahn Teigen, et skjelett med blondt hår, sier at jeg har kledd meg passende, som en ordentlig homo. Jævla, ekle homo. Han jeg aldri husker navnet på, men som ser snill ut, sikkert er snill også når han er med søstrene sine, hjelper dem med leksene og lager snølykter utenfor vinduene deres, kaster en tom colaflaske på panseret til bilen. Den er av plast, så den spretter bare tilbake og ruller over asfalten, men det føles farlig. Rikard synes det er hysterisk morsomt, han ler til han hiver etter pusten.

Jeg setter øynene i ham, myser mot ham som om han var et mønster i Magic Eye-boka. Og mens jeg nistirrer, blir ansiktet hans blått, det hvite i øynene hans rødt, lungene kollapser, hjertet sprenges. Han faller død i bakken rett fremfor bilen. Kameratene hans ser på meg mens de pisser på seg, gule elver renner fra buksebeina deres. For de skjønner det nå, at jeg er farlig.

«Så dere han skvatt? Han er faen meg på gråten.»

Rikard løper frem og tilbake med knekte håndledd og hyler med tilgjort, lys stemme, å, slutt å plag meg da, gutter. Ikke vær så ekle. Han spytter en brun klase i asfalten. Jævla femifaen.

Jeg presser de gigantiske Ecco-sandalene mine ned i gummimatta. Rikard ligger under der og hyler som en liten femifaen. Jeg tramper hodeskallen hans flat, øynene popper ut, blod pøser ut av hullene, ut av nesen hans, tennene knuses til støv. Jeg tråkker og tråkker til han bare er en jævla femifaenpøl.

Det blir stille. Jeg ser opp og hiver etter pusten. For den holdt jeg visst.

Pappa står der sammen med dem, snakker med Jonathan. Begge smiler som om de er gamle venner, har kriget i samme krig. Pappa peker mot bilen. Jonathan vinker til meg. Jeg vinker tilbake. Deretter hilser pappa på de andre guttene, som alle hilser høflig tilbake. Til og med Rikard er høflig, nikker og smiler. Egentlig hater de pappa, alle sammen. Alle hater fyren som borer i tennene dine og bestemmer at du må ha reggis.

Pappa ligner på dem. Eldre selvsagt, tusen ganger mer hår, men de kommer fra samme sted, ble sådd i samme åker. Hadde pappa vært på vår alder, en tilfeldig fyr på skolen istedenfor faren min, hadde han vært en del av denne gjengen. Han hadde kanskje vært lederen. Og han hadde kalt meg de tingene de kaller meg. Kanskje han hadde gått enda lenger, truet meg, banket meg opp, druknet meg i pisserenna, drept meg.

Pappa sier farvel og åpner døra til bilen.

«Hyggelig kar, han Jonathan. Kan du ikke invitere ham hjem en dag, kanskje på lørdag, vi kan sparke fotball i hagen?»

Jeg ser mot Jonathan som står med ryggen til, forestiller meg at vi sparker fotball i hagen vår. Berit og Marve heier fra den andre siden av gjerdet, jubler fordi jeg aldri har vært bedre. Jonathan er så imponert. Stryker meg over ryggen, presser fingrene sine mellom mine, holder hånden min hardt.

«Du kunne ha gått ut av bilen og snakket med dem. De er bra gutter. Hvorfor går du ikke ut og slår av en prat med dem nå, så venter jeg her. Kanskje alle vil komme på lørdag.»

Noen ganger er jeg så ukjent for pappa at jeg burde rekke ut hånden, presentere meg og ta det hele fra begynnelsen.

«De liker Guns N’ Roses og mekking. Det er bare Jonathan som spiller fotball.»

«Ja vel?» sier pappa og vrir om nøkkelen. «Men de kan vel være bra folk likevel. Rikard vet jeg er en skikkelig tøffing. Jeg strammet tannreguleringen hans i forrige uke, noe som gjør sabla vondt. Men han tok det som en mann, klagde ikke en eneste gang.»

På vei ut av parkeringsplassen drar pappa opp noe fra jakkelommen, som han slenger ned i fanget mitt.

Omegaen.

«God som ny,» sier han. Jeg sier ingenting, bare stirrer på viserne, på den lange som haster i ring, etterlater sekunder, erklærer hvert av dem for Nå! Nå! Nå!

Jeg drar den over håndleddet, kjenner det kalde stålet mot huden, fester blikket på den gule stripa midt i veien. Jeg skal ikke blunke før vi er hjemme. Ikke før jeg hører henne, ser henne. Først da er alt godt.