Heidi Sævareid

SLAGSIDE

See in black and white, feel in slow motion.

Tricky

‘Ponderosa’, Maxinquaye

1

Det klinger i dørbjellen, og en jente med rødt hår kommer inn på Bar Chocolat.

Hun stanser rett innenfor døren og ser seg rundt, hun kikker på menytavlen og de to gjestene som fortsatt er her, hun tar av seg en alpelue og dreier litt på den. Hun ser på meg. Så kommer hun mot disken.

Øynene hennes er lysegrå og store. Hun smiler så vidt, hilser ikke. Vender blikket mot kakedisken, bøyer seg frem og vurderer utvalget.

«How may I help you?» spør jeg, og føler at jeg forstyrrer henne i noe.

Hun reagerer ikke, det rykker bare så vidt i øynene hennes, men hun fortsetter å studere kakene. Jeg har allerede pakket inn et par av dem, Red Velvet-kaken og ostekaken.

Langsomt retter hun seg opp. Hun ser på meg igjen, også det skjer langsomt, som om alt er tungt å gjøre. Men hun smiler nå, smiler på ordentlig.

«I’ll have a hot chocolate,» sier hun. «Soy, please.»

Jeg nikker og tar soyamelken opp fra det lille kjøleskapet under disken.

«I like it really dark,» sier hun uten å se på meg. Hun lener seg mot disken og lar blikket gli over bordene igjen, jeg må si excuse me da kakaoen er ferdig, da skvetter hun litt og ler av seg selv, før hun tar imot det varme glasset og sier at hun liker seg her inne.

Hun trekker på vokalene, har nesten et syngende tonefall. Jeg har også fått høre at jeg snakker syngende, det må være det norske tonefallet som skinner igjennom, jeg håper det vil bli slipt vekk etter hvert. Jeg har vært i Bristol i tre uker nå, og jeg snakker engelsk hele tiden, jeg tenker mindre og mindre på at det er det jeg gjør, bortsett fra når jeg merker at jeg sier noe feil, eller når jeg ikke klarer å være automatisk høflig på samme måte som britene. De har det innbakt i språket, jeg må tenke meg om, anstrenge meg for å legge inn høflige fraser.

Jeg får ikke gjort noe annet enn å si takk til jenta med kakaoen, for hun glir bort fra disken med det samme hun har sagt sitt, og setter seg ved vinduet.

Hun tar to tykke bøker opp av vesken og legger dem foran seg på bordet, justerer dem et par ganger, slik at bokryggene ligger vendt ut mot kafeen. Blikket hennes glir til siden, hun ser mot disken, mot meg, men så kikker hun i vesken igjen og tar frem notatbok og penn. Hun løfter armene og tvinner det røde håret sammen bak i nakken, plasserer det over den ene skulderen og glatter på det. Så begynner hun å skrive, med lut nakke og ansiktet like over papiret, som om hun er nærsynt. Kakaoen har hun satt fra seg på kanten av bordet lengst fra seg, hun skriver uten å se opp, uten å stanse, uten å røre verken kakaoen eller bøkene.

Det middelaldrende paret på det andre bordet reiser seg for å gå, da ser hun opp. Hun følger dem med blikket helt til de er ute av døren, så bøyer hun seg over notatboken igjen.

Jeg skal stenge alene for første gang i dag. Jill har sagt at jeg kan ringe henne om jeg lurer på noe, men jeg vil helst ikke ringe, og jeg tror ikke jeg trenger det heller. Jeg har telt opp kassen mange ganger før, jeg vet hvordan jeg renser kaffemaskinen, jeg har oversikt over hva som må settes klart til neste dag sånn at åpningsrutinen ikke skal ta for lang tid.

Av og til må vi minne folk om at vi stenger, men som regel holder det å rydde bort mat og begynne å vaske over disken og bordene. Nå har jeg gjort alt det. Men jenta ved vinduet gjør ikke mine til å gå. Hennes bord er det eneste jeg ikke har vasket.

Til slutt går jeg bort og sier at vi egentlig er stengt nå. Igjen skvetter hun til, hun ser opp og smiler som om det er først nå hun oppdager meg.

«Unnskyld! Jeg blir så oppslukt når jeg skriver.» Notatboken hennes ligger helt åpen, vendt litt mot meg, den ligner en dagbok. «Går det greit at jeg bare sitter her mens du stenger ferdig? Jeg pleier alltid det.»

Jeg har aldri sett henne før. Eller har jeg?

«Jeg kjenner Jill,» tilføyer hun. Så rekker hun meg hånden. «Jeg heter Fiona.»

«Vilde,» sier jeg.

«Hei, Vil-dey,» sier Fiona, og hun sier navnet mitt med et slags rykkete tonefall som sikkert skal lyde norsk. «Er du svensk?» spør hun, lener seg frem og legger underarmene over dagboken.

«Norsk.»

«Hvordan staver du navnet ditt?»

Jeg staver for henne, Fiona gjentar det enda en gang, og så ler hun, som om hun har sagt noe morsomt.

Fiona går ikke tilbake til notatboken sin. Og hun pakker ikke sammen heller. I stedet stabler hun stolene opp på bordene, så jeg kan moppe gulvet. Jeg sier at hun ikke trenger å hjelpe meg, men hun vil. Hun lurer på hvorfor hun ikke har sett meg før, jeg lurer på det samme om henne, hvis hun er her så ofte, og hun avbryter og sier at hun elsker måten jeg snakker på. So posh, sier hun, og jeg blir flau, men også litt glad – jeg prøver å snakke så britisk jeg kan. Hun vil vite hva jeg gjør i Bristol, jeg svarer at det er dette jeg gjør – jeg jobber. Og jeg forklarer at Jill er venninnen til storesøsteren min, Siv – at det er Siv som har hjulpet meg med å få komme hit og jobbe på kafeen til Jill, og dessuten bo billig i den ombygde garasjen i hagen hennes.

«Jeg er kjempeheldig,» legger jeg til og svinger moppen inn i et hjørne. «Jeg var ikke klar til å gå rett fra skole til studier.»

«Jeg elsker å studere!» utbryter Fiona, og før jeg rekker å svare, legger hun ut om den katolske privatskolen hun har gått på, psykologigraden hun holder på med på University College London, legestudiet hun kom inn på, men lot være å si ja til, de nåværende planene om å bli psykolog, eller kanskje jobbe mot en forskerstilling. Hun har ikke bestemt seg. Foreldrene hennes er leger, begge to. De vil hun skal bli lege, det vil ikke hun. Men av og til har hun lyst til å bli det likevel, hun vil i så fall jobbe for Leger Uten Grenser.

Hun snakker så fort, jeg slipper ikke til, hun assosierer så fort, hun har så mye å fortelle, og jeg lurer på hvor gammel hun er, hun har rukket så mye, men hun ser ikke ut til å være så mye eldre enn meg. Ansiktet hennes er åpent og nesten barnlig, øynene runde og rastløse.

«Jeg kunne dessuten tenke meg å bli forfatter!» tilføyer hun. «Hva er din lidenskap?»

«Lidenskap …,» gjentar jeg, det er ikke et ord som passer for meg, det er et energisk og overskuddspreget ord, et ord for glade mennesker med en fremtidsplan.

«Ja, eller interesse,» modererer Fiona seg.

«Foto,» svarer jeg etter å ha nølt litt til. «Og kampsport, kanskje? Jeg trener Krav Maga …»

«Du må ta bilde av meg en dag,» avbryter Fiona. «Hvis du vil ha en skikkelig utfordring. Jeg er nemlig utrolig ufotogen, så utfordringen blir å få meg til å se normal ut. Jeg ser alltid stygg eller gal ut eller begge deler.»

Fiona har lys, ren hud, rød leppestift og grønn, tynn genser som sitter helt stramt og nesten virker for liten, hun har en kropp som er litt rundere enn det hun kanskje selv tror er fint.

«Ingen synes de blir fine på bilder,» sier jeg og går til disken for å tørke over den på nytt. «Men som regel tar folk feil, og dessuten blir alle finere hvis de ikke er så opptatt av kameraet.»

«Jeg er altså ekstremt ufotogen.» Fiona blir stående og se på meg med et prøvende smil, det er som om hun venter på å bli motsagt, og det er stille mellom oss altfor lenge, men så ler hun. «Alle synes vel det om seg selv, du har rett. Skal jeg hjelpe deg med noe mer?»

«Det er egentlig ikke så mye igjen, jeg skal bare telle opp kassen og bære ut søppel.»

«Da kan jeg vel bære ut søppel?» Fiona kommer bak disken til meg. «Jeg prøver uansett å utsette å gå hjem.»

«Å?»

Hun himler med øynene.

«Æsj. Greier med mamma. Jeg bor hjemme i sommer, men jeg tror vi begge har glemt at vi går hverandre på nervene. Vi krangler alltid. Med pappa går det greit. Jeg er pappajente. Krangler du med din mor?»

Jeg rister bare på hodet. Når snakket jeg sist med mamma? Det var et par meldinger før jeg dro, men det er lenge siden jeg har snakket med henne – sist gang hun og pappa besøkte Siv og meg, var jeg ikke hjemme.

«Da er du heldig, krangling tapper kreftene,» sier Fiona.

Og jeg sier ingenting, for det er ikke som hun tror, det er ikke som hun ser for seg.

Vi kranglet aldri hjemme. Det var ikke lov. Jeg var sint hele tiden, og det var ikke lov. Mamma og pappa var så skuffet over meg. Jeg var ikke sånn som jeg skulle være.

Fiona begynner å lete etter søppelet, jeg peker på spannet under oppvaskbenken, og hun løfter lokket og tar ut den tunge posen, knytter den sammen og blir stående – så lenge at jeg til slutt ser opp.

«Du er sikkert fotogen,» sier hun. «Du har et spesielt utseende, litt edgy. Du er veldig pen.»

Jeg smiler overrasket, jeg er ikke vant til at folk kaller meg pen.

«Ja, men du er det,» fastholder hun, som om jeg har protestert og må overbevises. Så løfter hun på søppelposen. «Da skal jeg få kastet denne. Den stinker. Er det bare å gå rett ut bak?»

«Ja … og rundt hjørnet …»

Fiona forsvinner ut, og det blir plutselig blikkstille i kafeen.

Låsen er treg og vanskelig, det er en egen måte man må lirke på. Døren må dyttes ekstra hardt inn, så er det et slags lite løft, før nøkkelen kan vris om.

Jeg snur meg mot Fiona, som står med hendene bak ryggen og venter på meg.

«Hva skal du nå?» spør hun.

«Hjem,» svarer jeg, og det er som regel det som er svaret. Jeg har ikke blitt kjent med noen ennå, jeg har aldri noen kveldsplaner.

«Jeg skal også hjem,» sier hun. «Jeg har lovet meg selv å lese pensum hver dag, og hittil i dag har jeg ikke lest noe. Så jeg må tvinge meg.»

Jeg nikker og putter nøkkelknippet i jakkelommen med glidelås, tar et skritt ut fra døren og nærmere henne, hun flytter seg ikke, ikke på den måten folk vanligvis gjør når man går mot dem, hun blir stående.

«Jeg bor på den andre siden av broen,» sier hun. «Har du gått over broen noen gang?»

En av de første dagene jeg var i Bristol, tok Jill meg med til Clifton Suspension Bridge, den lange hengebroen fra 1800-tallet som strekker seg høyt over den dype kløften med elven i dalbunnen. Vi gikk ut på broen, men bare til midten, og det sier jeg til Fiona.

«Hvorfor gikk dere ikke helt over?» sier hun. «Det må du jo få gjort.»

«Jeg har ikke hatt noe ærend på den andre siden ennå,» svarer jeg.

«Nå har du det!» Fiona stikker armen innunder min så plutselig at jeg skvetter, men hun holder meg rundt overarmen med begge hender mens hun begynner å gå. «Du må bli med meg over og se, og så må du komme på besøk en gang mamma ikke er hjemme.»

«Er hun så forferdelig?» spør jeg og kaster et blikk over skulderen, jeg fikk ikke tatt det siste rykket i døren, slik jeg alltid gjør for å sjekke at det virkelig er låst.

«Nei da. Men det er bare noe med det å bo hjemme. Jeg skal heldigvis ikke bli værende så lenge, det ville aldri funket.» Fiona svinger rundt et hjørne og trekker meg med, kroppen hennes er varm og nær, og hun lukter såpe og noe sitrusaktig.

Vi går bort en liten gate og opp en annen, forbi hjørnepuben med skiltet hvor det står WE ARE A DOG FRIENDLY PUB, så krysser vi over til parken jeg ofte går til når jeg har lunsjpause, og videre langsmed den.

«Jeg elsker parker,» sier Fiona. Hun holder meg ikke i armen lenger, jeg har frigjort meg diskré, men hun er tett ved. «The Downs, der har du vel vært? Det er jo ikke så langt unna.»

«Ikke ennå. Jeg har for det meste jobbet, jeg har ikke rukket så mye.» Jeg sier det som en innrømmelse, det er som om jeg ikke har noe å vise til. Før jeg dro til England, så jeg for meg at jeg skulle få en masse engelske venner. Starte på nytt og legge gamle ting bak meg. Men jeg har ikke blitt kjent med noen. Jeg har ikke engang fått somlet meg til å finne et sted å trene Krav Maga, enda jeg lovet meg selv at jeg ikke skulle spore av selv om jeg dro fra klubben i Oslo. Snart er det midt i juli, og jeg har gjort det samme hele tiden, jeg jobber fem eller seks dager på Bar Chocolat og treffer dem jeg jobber sammen med, men ellers er jeg for meg selv, og jeg har ikke vært så mange andre steder enn i Clifton, i sentrum ved havnen, og i Bedminster, bydelen Jill bor i. Jeg er ikke som Markus. Jeg er ikke flink til å innta nye steder, få nye venner, jeg er ikke åpen og synlig, og det som skjer nå – det pleier ikke å skje. Fiona må ha sett noe hos meg som hun liker. Hun snakker til meg som om vi skal treffes igjen, som om vi har mange dager foran oss, mye tid sammen som venter. Som om det er en selvfølge.

Er det nå jeg blir kjent med noen?

Foran oss ruver en portal i grå murstein, med lange kabler som stuper ned på begge sider. Bilveien går gjennom portalen, men fotgjengere må gå på utsiden for å komme ut på broen, og vi velger venstre side.

«Utsikten er best fra denne siden,» sier Fiona, og jeg følger etter henne rundt murveggen og får et kraftig vindkast rett i ansiktet. «Det er alltid sterk vind her!» roper hun til meg. «Om vinteren er det enda verre, da biter kulden i kinnene.»

Vi fortsetter utover på broen, langs et rekkverk med både finmasket netting og sprosser som går i kryss. På motsatt side strekker hvite, tynne stolper seg opp mot kablene, et glissent gjerde mellom oss og bilene. Alt er av jern, alt er malt hvitt, det skaper følelsen av å være om bord i et skip, og dessuten kjennes underlaget litt ustabilt, det gynger under føttene. Små, rykkvise vibrasjoner som trolig kommer av de mange føttene som går over broen samtidig med oss. Det blir ekstra merkbart idet en ganske høy og tung mann kommer joggende forbi. Jeg tar i rekkverket. Fiona legger merke til det, for hun snur seg akkurat da, og hun griper også etter rekkverket, dramatisk. Ler og blir stående.

«Tenk hvor skjør en bro egentlig er.»

«Egentlig er det vel tvert om?» svarer jeg, og hun trekker på skuldrene og går videre.

Under oss renner Avon, et gulbrunt elvebånd langt der nede i dalbunnen. Rekkverket er for høyt til at man kan kikke rett ned. Klippene på hver side av broen er dekket av grønt, alt er så frodig, og i den disige horisonten på den andre siden av byen hvelver grønne gressvoller seg mot himmelen. Jeg forestiller meg at jeg løper oppover gressbakkene og over åskammen, der enda en utsikt venter, og så løper jeg til neste åskam.

Fiona stiller seg på tå og kikker over rekkverket. Vinden griper fatt i håret hennes og blåser det frem foran ansiktet hennes. Hun blir stående slik lenge, det er som om hun venter på at jeg skal komme helt borttil, så jeg gjør det til slutt. Det er yr i luften, håret hennes kruser seg, og det er stille mellom oss. Luften er skarp og kjølig mot hodebunnen, rekkverket er klamt og fuktig å ta på.

Hun er blek slik folk blir bleke i gråvær, men håret hennes lyser, hun ser ut som et spøkelse eller en engel, og jeg får lyst til å ta bilde av henne, det er noe ved henne som jeg har lyst til å fange inn.

Så jeg spør.

Fiona poserer ved rekkverket som om hun er vant til det. Hun gjør ikke for mye ut av seg, hun er heller ikke stiv og i forsvar, men hun poserer – nesten profesjonelt. Hun vender på hodet så jeg får nye vinkler, hun skifter stilling med små, myke bevegelser, det er nesten kjedelig, det er nesten for lett, det blir ingen uvanlige bilder, jeg prøver fra flere kanter, går ned på huk og tar bilde nedenfra i motlys, sånn at hun blir en skyggeskikkelse med sky til hår, jeg retter meg opp og tar nærbilde, hun smiler med hodet lett på skakke og øyne som er litt smalere enn det jeg tror er naturlig, hun ser ut som en som er vant til å bli sett på, en som vet hvordan hun vil fremstå.

Men så nyser hun plutselig, og opptakten til nyset kommer med på bildet, hun rynker nesen, øynene ruller svakt bakover i hodet, munnen er åpen og stram.

«Blinkskudd,» sier jeg og snur kameraet mot henne så hun kan få se.

Først ser Fiona nærmest frastøtt ut ved synet av seg selv, men så ler hun, så høyt at jeg også må smile, og så må hun nyse igjen, og da begynner jeg å le på ordentlig, og hun ler enda mer, hun fortsetter å le etter at jeg er ferdig, hun ler akkurat litt for lenge.

«OK, egentlig må du slette det,» sier hun og tørker et par lattertårer, «men det er jo nesten for bra. Det burde bli nytt Tinder-bilde!» Hun ler igjen, men så blir hun plutselig alvorlig, hun trekker pusten som om det er noe hun vil si meg, men så sier hun ingenting likevel, og jeg pleier ikke å ha noe imot taushet, jeg synes ikke det er pinlig, men det er noe ved Fionas måte å være taus på som får meg til å føle at stillheten bør fylles.

«Vil du se resten av bildene?» spør jeg og hekter av meg kamerastroppen.

Fiona smiler fort til meg og tar imot kameraet, så slentrer vi sakte videre over broen mens hun blar. Hun blar lenge, jeg gløtter over skulderen hennes og ser at hun fortsetter å bla videre etter bildene av henne, men det er greit, jeg vil at hun skal se bildene mine, jeg vil at noen skal se dem, for dette er det eneste jeg føler meg helt trygg på at jeg virkelig kan – ta bilder.

Fiona stanser da vi har nådd den andre siden og det andre brohodet, hun rekker meg kameraet.

«Du er proff,» sier hun alvorlig. «Jeg beundrer deg.»

Jeg må smile, hun er så direkte, hun holder ingenting tilbake, og jeg takker henne, hekter kameraet rundt halsen igjen og følger etter henne bort langs muren som skiller oss og stupet ned. Fiona lener ryggen inntil og ser på meg, og så spør hun om hva som fikk meg til å begynne med foto.

Det er det hun spør om, hun spør ikke om hvilke planer jeg har, om hvorvidt jeg skal bli fotograf eller slike ting som folk vanligvis spør om.

«Jeg husker egentlig ikke,» svarer jeg.

Fiona ler litt av svaret mitt.

«Det må du vel huske? Var det da du fikk deg ordentlig kamera for første gang, for eksempel?»

«Nei, det var vel før.» Jeg løfter på kameraet og flytter det bak på ryggen, sånn at jeg kan legge albuene på muren og lene meg inntil. «Jeg lånte pappas kamera en stund,» sier jeg.

Fiona skakker på hodet og venter på mer.

«Han er fotograf,» forteller jeg til slutt, og jeg merker at nå må hun hale ordene ut av meg, det må være irriterende – det er så irriterende med folk som meg, som ikke er flinke til å gi av seg selv.

Fiona presser meg ikke.

«Han er sikkert stolt av deg,» sier hun bare.

«Kanskje,» sier jeg, og det er kanskje sant – eller det er sant, pappa er stolt av bildene jeg tar, men det er så mye annet han er skuffet over, og Fiona får det spørrende blikket igjen. Jeg trekker på skuldrene og sier at vi gjør så ulike ting. «Han er pressefotograf, det har ikke jeg lyst til å bli. Jeg liker å ta bilder av mennesker, men ikke på den måten.»

«Du vil bli kunstner,» sier Fiona, hun fastslår fremfor å spørre, og jeg føler meg litt dum, men hun har rett, det er jo det jeg vil.

«Kanskje,» sier jeg og stryker håndflatene over den ru, kjølige muren. «Det er ikke sikkert jeg er original nok. Jeg er opptatt av portrettfotografi, men det er jo så mange andre også. Jeg har en slags tanke om at jeg vil ta veldig … nakne portretter av folk, på en måte trenge dypt inn i psyken til folk ved hjelp av linsen, ta bilde av dem som de virkelig er … men det er ikke sikkert det er nok. Det er ikke sikkert det er originalt eller bra nok. Jeg vet ikke …» Og jeg stanser, bremser meg selv, jeg har kanskje sagt for mye, det er liksom enten-eller med meg, jeg er lukket eller jeg sier for mye.

Men Fiona smiler, og i ansiktet hennes ser jeg det hun selv sa, at hun beundrer meg, hun gjør faktisk det, og det er alltid noe sårbart i det å beundre noen, noe mykt. Det finnes ikke noe angrep i det, det er motsatt.

Vi går over veien og rundt det andre brohodet, vi går et lite stykke ut på broen igjen, Fiona vil at jeg skal se utsikten fra den siden også.

Det er ingen bebyggelse å se, bare den dype, canyonaktige dalen innover, stupbratte klippevegger, grønne trær på toppen og elven som snor seg der nede. Fra denne siden av broen oppleves det som om vi er ute i naturen.

«Er det ikke fint at dette ligger så nær byen,» sier Fiona. «Vi burde gå tur innover der en dag. Det går en sti der nede.»

Jeg går opp på tå og kikker ned, ved siden av meg gjør Fiona det samme, og vi sier ikke noe, denne gangen er det ikke ubehagelig med taushet, bare fint, jeg merker at hun er rolig ved siden av meg. Vi har vinden i ansiktet nå, håret hennes står ut bak hodet hennes, jeg kjenner vinden som et kaldt trykk mot pannen.

Det er Fiona som bryter stillheten, hun kikker plutselig på meg og sier you know what? Hun venter til hun ser at jeg er helt oppmerksom på henne, hun holder blikket mitt en liten stund.

«En gang hoppet jeg nesten herfra,» sier hun.

Jeg stivner.

Fiona legger hendene på rekkverket og ser utover igjen, hun ser helt avslappet ut.

Jeg venter på noe mer, det kommer ikke noe mer, og jeg strammer hånden om kameraet, kremter og prøver å få stemmen til å høres vanlig ut, rolig.

«Hva mener du, når da?»

«I vinter.» Fiona snur seg uten å se på meg, kaster på håret og støtter ryggen mot rekkverket. Legger hodet bakover så hun får knekk i nakken og stram hud over halsen. Så ser hun på meg med et rykk. «Ikke få sjokk,» sier hun. «Det gikk over, jeg klatret ikke opp og telte til tre eller noe. Men man får så panikk, ikke sant, og så bare tenker man … ja, nå gjør jeg det. Ikke sant? Ikke få sjokk.»

«Hva mener du, hva er greia?» Jeg høres brå ut, jeg merker det selv, og Fiona rykker litt til, gløtter raskt på meg og ser bort. Vi står langt oppe i luften, det er så langt ned, og jeg føler meg sjøsyk av vibrasjonene i broen. «Hva mener du,» gjentar jeg, litt lavere, og da ser hun på meg igjen, blikket hennes dirrer litt, jeg føler hun ser på pannen min, ikke øynene, og hun nøler – men det er mer som om hun tar sats enn som om hun leter etter ord.

«Kjærlighetssorg,» hvisker hun dramatisk.

Hun vil at jeg skal le, men det går ikke. For litt siden snakket vi om foto og natur, og nå er det sånn som dette, jeg skjønner ingenting, og selvmord er det motsatte av livet – døden er ikke det motsatte av livet, men selvmord er det.

Da jeg ikke sier noe, himler Fiona med øynene, som om hun er oppgitt over seg selv.

«Skikkelig klisjé, jeg vet det.» Hun legger hånden på ekstragjerdet som er bygget opp fra rekkverket, det buer innover og består av tverrgående sprinkler. «Dette er i veien, da. De har bygget dette så folk ikke skal hoppe. Og de har laget en overbygning over motorveien nede på den andre siden der, så folk ikke skal falle på bilene. Og så er det satt opp plaketter med nummeret til Samaritans, det er en sånn selvmordstelefon. Clifton Suspension Bridge er kjent for å være en selvmordsbro. Akkurat som Golden Gate i San Francisco. Har du vært der noen gang? Der har de også satt opp selvmordsgjerder.» Fiona tar fatt i en av sprinklene, later som om hun skal røske. «Det går an å komme seg over her, da, hvis man virkelig vil.»

«Men … det prøvde ikke du?» Jeg er mildere i stemmen nå, vil være snill mot henne.

Fiona ser fjern ut et lite øyeblikk, så rister hun på hodet og kikker til siden, over rekkverket og ned mot elven langt under oss.

«Jeg sto bare og så ned, og så gikk det plutselig noen forbi. Så da gikk jeg bare hjem igjen, jeg skjønte hvor dum jeg var. Uff, jeg skulle ikke sagt det. Jeg er for spontan … Uansett, det gikk over. Det var på grunn av en mann jeg holdt på med. Jeg hadde ikke hørt fra ham på lenge, enda vi skulle treffes. Han ringte ikke engang. Jeg ringte fem ganger, men han svarte ikke. Og jeg bare taklet det ikke. Du vet den følelsen?»

Hun kommer litt nærmere.

«Ikke egentlig,» sier jeg og tar et skritt bakover.

«Du er heldig!» sukker Fiona, det virker ikke som om hun merker at jeg er skeptisk, hun er helt inne i sitt eget. «Det er typisk meg å bli stresset på grunn av menn. Blir du aldri det?»

«Jeg vet ikke.»

Fiona er eldre enn meg, hun sier menn. Jeg sier gutter, jeg lurer på hvor lenge jeg kommer til å tenke på gutter som gutter? Jeg er bare nitten. Det er første gang jeg er sammen med en gutt.

«Har du kjæreste?» spør Fiona plutselig.

«Hjemme i Norge.»

«Hva heter han?»

«Markus.»

«Shit. Avstandsforhold. Det må være vanskelig.»

«Et halvt år er ikke så lenge,» svarer jeg – jeg har egentlig ikke lyst til å snakke om Markus med henne, det blir så mye å forklare.

«Det er lenge! Men jeg er en som trenger mye nærhet.» Fiona får noe sjenert og alvorlig over seg, hun ser ned. «Det er dumt å være sånn. Men jeg kan ikke noe for det.»

Jeg vet ikke helt hva hun mener med sånn, og jeg spør ikke heller, jeg bare venter til hun ser opp igjen. Blikket hennes er helt åpent.

«Alle er forskjellige,» sier jeg etter en liten stund, jeg prøver å være snill med henne, og hun nikker sakte, som om jeg har sagt noe klokt, og så ser hun usikker ut igjen, jeg føler jeg bør si noe mer, si noe for å dempe det hun snakker om. Så jeg sier at jeg tror det er en menneskelig ting å være redd for å miste kontrollen og bare hoppe, at man ikke trenger å være suicidal for å ha den frykten.

Fiona tenker seg om en liten stund.

«Nei – eller gal, sånn som meg. Du, Vil-dey, jeg må hjem nå, men vi må møtes snart. Kan vi ikke det? Jeg må få nummeret ditt. Du må fortelle meg hvordan det funker å ha et langdistanseforhold. Han forrige jeg var sammen med var alltid helt utilgjengelig. Det hadde vært enda verre om vi bodde i hvert vårt land.»

«Du trenger kanskje ikke å begynne å bekymre deg for langdistanseforhold før du faktisk er i et langdistanseforhold,» svarer jeg, og Fiona ler plutselig og tar et skritt nærmere, hun beveger seg raskt og glidende og legger armene rundt meg og klemmer meg, jeg rekker ikke å trekke meg unna, og jeg skal til å frigjøre meg, men jeg lar være, og jeg kjenner puppene hennes mot mellomgulvet mitt, pusten hennes idet hun trekker den samtidig som meg.

«En dag skal jeg bli like rolig som deg,» sier hun og slipper meg.

Jeg er høyere enn henne, jeg kjenner lukten av sitrus og såpe fra håret hennes, og jeg lurer på hvordan jeg lukter, for henne.