UTGITTE BØKER

Tatere i norsk folketradisjon. 1999

Livskampen og eventyret. Tatere i norsk kulturhistorie. 2000

På loffen. Landstrykere og vagabonder langs norske landeveier. 2001

I motgang og medgang: Fotballen i Brumunddal gjennom et århundre. 2001

Lirendreiere og lurendreiere. 2002

Først i løypa. Historien om langrenn i Norge. 2003

God skitur! Ski, smøring og teknikker. 2004

Livslang skrivekløe. 2004

Det beste om Hallingdal i Nu. 2005

Veldreidretten gjennom et århundre. 2006

Skimakerne. Historien om norske ski. 2007

Løping: En verdenshistorie. 2008

Pihl – en sprek 175-åring. 2009

Skiløper og bureiser. Annar Ryen fra Dalsbygda. 2009

Det beste om Valdres i Nu. 2009

Ørkenen Sur. Den norske uteliggerkolonien i Brooklyn. 2010

Først i løypa. Historien om langrenn i Norge. 2010 (utvidet og revidert utgave)

Skisportens vugge. 2011

Fra bygd til by. Historien om Brumunddal. 2011

Magnus «Wolf» Larsen. Sjømann og bokser. 2012

Femmila. Skisportens manndomsprøve. 2013

Th. Hansen: Familiesagaen. 2014

Fra bygd til by i bilder. 2014

Alvdal. Historien om skiløperbygda. 2014

Birken. Historien om det seige slitet. 2015

Mitt liv som middels langrennsløper. 2016

Josef Elvebakken – Eneboer og skogsarbeider i Nordre Land. 2016

THOR GOTAAS

MITT LIV SOM MIDDELS
LANGRENNSLØPER

Til mor, Trine Gotaas (1942–2015)
– den ivrigste av alle.

FORORD

JEG HAR SKREVET NI SKIHISTORISKE BØKER. I samtlige har jeg sanket skriftlig materiale, intervjuet mennesker og lagd en kulturhistorie basert på kildene. For en folkeminnegransker er det selve arbeidsmetoden. Selv om forfatteren påvirker kildeutvalget og bestemmer hva bøkene skal inneholde, er de basert på andre personers utsagn og levde liv. Skribenten er kildenes forvalter og talerør.

De fleste bøker om skiløpere eller andre idrettsutøvere handler om de virkelig gode, de som vant seirer internasjonalt og ble dyrket som helter. Personer som i ettertid kunne forklare hvorfor nettopp de fikk suksess. Det er interessant, det, og jeg har lært mye av å prate med slike idrettsfolk. Men jeg vet ikke om ei bok om en middels langrennsløper.

Jeg er en av mange i skiløpernes grå mengde. Likevel har skigåing vært morsomt og berikende, i perioder en altoppslukende hobby. Langrenn har vært glede og avkobling, kameratskap og svettedryppende slit. Og slik er det fortsatt.

Dette er en slentretur gjennom mitt eget skiløperliv. Boka handler ikke om alt jeg har vært med på, men er et destillat, gjengitt etter hukommelsen, skrevet med erindringens fabulerende kraft. En annen person ville husket episodene og personene annerledes. Sitatene og uttalelsene er slik jeg husker dem, her er heller ingen konstruert dialog fra fortida.

Boka er også et skråblikk på langrennshistorien de siste 50 åra. Jeg har vært minst like mye en observatør som deltaker i sporten. Derfor er dette også en humørfylt hyllest til langrenn og et forsøk på å beskrive dets sjel – sett fra en middels skiløpers gåsted.

Korsvoll, Oslo, august 2016

KAPITTEL 1

BEGYNNELSEN

JEG HUSKER IKKE DEN FØRSTE SKITUREN. Jeg husker mye annet, som da jeg lærte å sykle, og det første hoppet i en liten skibakke i nabolaget. De to dagene lyser opp i hukommelsen. Toårsdagen høsten 1967 er også klar i minnet, da mistet jeg en blå ballong og så den sveve bort som et luftskip uten retningssans.

Derimot gikk jeg mye på ski vinteren 1969. Vi bodde i Elverum med skogen som nabo. Livet var kaldt, og verden var hvit. Livet var polvotter og raggsokker, lange underbukser og frosne tær. Jeg husker det slik og vet at værstatistikkene for Østlandet fra den tida røper kulde og mye snø. Det er ikke bare et falskt idealbilde i skiløpernes minne.

De første skiene var korte, med lav tupp og skoaktige bindinger. Å ta dem på var som å ta på et par sko. Det virket urettferdig at far hadde lange ski med stor tupp, lysegrønne Toppen fra Gjøvik Skifabrikk. På knøttskiene husker jeg flere turer vinteren 1969. Det er glimt av forsiktig aking og fall på ræva, av å reise seg og gå famlende diagonal uten staver. For jeg fikk ikke staver den vinteren, beina måtte gjøre alt. Det var riktig for å lære balansen.

Et annet erindringsglimt er av fars rygg i løypa, en kjempe med kolossal fart, et overmenneske på ski med full kontroll. Han raget oppe i lufta, mens jeg kavet nede på bakken. Slik føltes det når man var under én meter kort og gikk bak en person på 1,88 meter. Far hadde sikkert følt seg liten bak en fire meter høy mann.

En ble så helvetes varm av å gå på ski. Ofte heiv jeg votter og lue og lot dem ligge i snøen. Far plukket dem opp. Det var godt å være kald på hodet. Den kroppslige varmen ute i kulda er blant de første minnene om skigåing, at en kunne bli så varm i lav temperatur, bare ved å bevege seg på snøen. Men selv en varm kropp kunne ha frosne tær, å fryse litt der hørte med. Hvis føttene var overvarme, kokte liksom hele kroppen over. Da måtte en kaste lue og votter.

Også bror min Lars var med på leken vinteren 1969. Han lå bak i løypa og var bare litt over to år, og jeg følte meg som en storkar i forhold. Storebror måtte gå foran. Det var en plikt da og senere, storebror måtte være best og gå fortest. Han måtte klare det lillebror ikke klarte og komme først i kappgåing, ake fortest utover og hoppe lengst. Være storebror.

Følelsen av å mestre langrenn stadig bedre kom raskt, i betydningen av å holde balansen og unngå å falle ofte. Når vi klarte det, gikk vi tur og utforsket skogen bare vi to – det vil si noen hundre meter unna rekkehuset vårt på Silkosfeltet i Elverum. En langtur var egentlig kort. En solid langtur var hjemmefra og inn til en stor stein snaue to kilometer unna. Det var femmila for to- og treåringer.

Til venstre: Jeg var en pysete skihopper. Til høyre: Lars bakerst og jeg foran, i Svartholtet i Elverum, vinteren 1970.

Til venstre: Mitt første skirenn, i Elverum i 1970. Rennet ble arrangert av Thor Kristian Gotaas og Kristian Finborud. Til høyre: Lars.

MAGISKE NAVN

Bestefar pratet mye om sport. Han pratet om verdensmesterskap i fotball, cupfinalen og friidrettsutøvere. Og om langrennsløpere.

Som femåring skjønte jeg at skiløperne Reidar Hjermstad og Johs. Harviken bodde i nærheten. De gikk for Hernes Idrettslag og ble stadig nevnt av bestefar. Ja, far dro på sjukebesøk som lege til Hjermstad. Også idrettsfolk hostet og fikk feber. Det var nytt for meg, som trodde de tålte alt.

Jeg kunne ennå ikke lese, men så bilder av de to heltene i lokalavisa Østlendingen med lua på snei, ørevarmere og innbitte ansiktsuttrykk. Bildene av skiløpere hadde en egen magi – de var så stilige og barske, så flinke til å lange ut. De tilhørte en helt annen divisjon enn turgåerne vi traff i løypene. De fløt på ski, og det vistes enda bedre på fjernsyn.

Der så jeg Harviken i full strekk og syntes tempoet virket rolig. Men han gikk fort og pent, så fint at det virket tilgjort. Som i en stilkonkurranse. Jeg spekulerte mye på den stilen og forsøkte å etterligne, men manglet fart, styrke og teknikk og klarte bare to–tre fraspark i noe som lignet Harvikens stil. Den var umulig å herme etter for en femåring.

Disse to skiløpernes navn fikk en spesiell klang, akkurat som Eggen. Jeg oppfattet at to skigående brødre het Jo og Gjermund Eggen. Bestefar sa at Gjermund hadde startet en skifabrikk og var blitt verdensmester i Oslo. Skifabrikk var et fint ord. Jeg likte tanken på at noen lagde ski, og trodde det var en morsom jobb, uten å skjønne eller vite hva det innebar. Alt med ski og langrenn var artig. Det var en egen verden.

Til venstre: Reidar Hjermstad i Holmenkollen i første halvdel av 1960-åra. Til høyre: Gjermund Eggen hjemme i Hylleråsen i Engerdal, sommeren 1966. Det var mye seighet i den kroppen.

Da vi flyttet fra Elverum til Brumunddal i januar 1971, forsto jeg at disse fire skiløperne var viktige personer. Da ansiktene deres attpåtil sto på korkene til brusen Solo, ble de enda mer nærværende. Det hendte jeg fant trynet deres på bakken og samlet og limte korkene inn i album. Det var spennende å gå i butikken og se etter idrettsfolk i bruskassene. Samlingen ble bygd opp ved å finne korker langs veien, utenfor butikker og kiosker.

En vårdag dukket det opp et annet ansikt i grøftekanten, Ole Ellefsæter, femmilsvinneren i OL i 1968, som bodde i Nybygda, noen kilometer fra Brumunddal.

Ole Ellefsæter i Holmenkollen i første halvdel av 1960-åra, med typisk innsatsfullt uttrykk i ansiktet. Han gikk best i faste spor og med hardt stavtak, for å utnytte frasparket sitt og armstyrken sin.

En kveld vinteren 1972 dro far, Lars og jeg til Nybygda for å gå i lysløypa der, en runde på 1,8 kilometer – først opp, så mer opp og deretter ned igjen. Det krydde av løpere, sikkert fordi det var fellestrening. Alle hadde Nybygda på jakkeryggen, og alle gikk pent på ski. Det var så mange gode skiløpere der fordi klubben hadde en olympisk mester. Far pekte diskret mot en kar og sa det var Ole Ellefsæter.

Jeg ble nysgjerrig.

En olympisk mester. Bestefar pratet stadig om OL og at det var noe spesielt. Da måtte en som hadde vunnet der, se spesiell ut. Ole så vanlig ut, ikke lang eller uvanlig kraftig, heller slank, med bueformet nese og lua dratt ekstra godt ned over øra. Han sto og pratet med et stort glis, uten å skille seg ut. Så begynte han å gå.

Da så jeg den kraftige armbruken og Oles rullende, litt vaggende måte å bruke skuldrene på, mannens signatur som skiløper. Det var noe spesielt, ekstra kraft i stavtak og fraspark. Bror min og jeg kastet oss etter i sporet og forsøkte å henge på. Det var selvsagt umulig, men jeg husker fortsatt synet av Ole Ellefsæters rygg på et par hundre meters avstand, en olympisk mester som dro seg opp en lang bakke. Det var like før OL i Sapporo, og han ble tatt ut dit.

JAPANSKE EVENTYR

Vi brødrene sto opp tidlig for å se OL direkte på fjernsyn, mor og far også, mens lillebror Per sov, han var jo bare to år. Særlig to øvelser har festet seg i minnet, stafetten for menn og femmila.

Fire gode trønderske skiløpere omkring 1970. Fra venstre: Magnar Lundemo, Varden, Oddvar Brå, Leik, Pål Tyldum, Hållingen og Magne Myrmo, Rennebu. Allerede som junior slo Brå de beste seniorene.

Nordmennene gikk bra på stafetten og ledet på siste etappe. Der dukket navnet fra Hernes, Johs. Harviken, opp igjen: elegant i blå nikkers og hvit overdel, med fraspark bak omtrent i egen kroppshøyde – mannen kunne vel ikke bli sliten med så rolig takt. Det var bare å sikre seieren.

Nei. Var det noe galt med skiene? Bror min spekulerte, for han så tegn hos skiløpere ingen andre så. Glipptak eller trå ski. Bror min så alt. Vladislav Vedenin fra Sovjetunionen gnagde seg innpå og tok digre jafs av avstanden mellom dem, mens Harviken virket like rolig som Glomma en sommerdag. Han fløt videre og fortsatte stilkonkurransen sin, tilsynelatende uberørt av en russisk småbjørn som nærmet seg bakfra med grevlingens ilterhet.

Hvorfor økte ikke Harviken frekvensen? Vi hadde for lengst reist oss fra sofaen og begynt å skrike. Hvorfor gikk han ikke fortere?

Det var første gang jeg så på fjernsyn og virkelig følte fortvilelse, både på vegne av et menneske og en nasjon, da Harviken ledet før innspurten og sovjeteren kom bak og Harviken falt på kne, reiste seg og forgjeves prøvde å holde følge. Sovjetunionen vant, og vi ble nummer to.

Stakkars Harviken. Ingen av oss ble sinte på ham, man ble ikke bli sint på en som gikk så pent på ski. Det var helt uaktuelt.

På femmila var Ole Ellefsæter med, men det var ikke ham vi merket oss mest. Pål Tyldum hadde innsats i ansiktet, jeg så bare bilder av ham med tæl som uttrykk. Også på fjernsyn, der han sa like lite som han gikk fort. Han utstrålte urkraft uten å si noe, bare ved å være Pål Tyldum.

Vi skjønte det var noe spesielt med femmila. 50 kilometer på ski, det var lengre enn fra Elverum til Brumunddal, men den strekningen er flat. De skulle gå opp og ned i japansk terreng. De skulle svette flere liter og drikke saft underveis.

Jeg husker lite fra selve rennet, mest at norske løpere dominerte, og at Tyldum åpnet typisk fornuftig og økte tempoet gradvis. Men jeg husker løpernes stil – Tyldums strekk i armer og bein, den hvite lua og blå drakta. Måten han strakk kraftfullt ut på og demonstrerte styrke. Like fin strekk og flyt hadde Magne Myrmo. Og Reidar Hjermstad, for en danser på ski, letthetens mester. Kostet det ingenting å gå olympisk femmil? Det virket ikke slik når en så Hjermstad, men det var selvsagt feil. Han klarte bare å bevege seg lett. Vi så også Ole Ellefsæter på den femmila, med samme arm- og skuldervridende teknikk som i lysløypa hjemme.

Det siste glimtet var av Tyldum som langet ut til mål, uten å virke utslitt, selv om han var det, og uten å legge seg i snøen, selv om det sikkert hadde vært det beste. Han virket ikke glad, men rolig og urkraftaktig. Var det ikke morsomt å bli olympisk mester?

Vi brødrene stusset på det når vi så bilder av Pål Tyldum. Vi så et snev av traust fornøydhet i ansiktet, men ikke jublende glede. Han var garantert lykkelig, men smilte ikke på bestilling og i hvert fall ikke foran et kamera. Det var bra. I ettertid har navnet Pål Tyldum for meg vært synonymt med en som gikk fort på ski og sa lite. Det er ofte typisk for en kjernekar.

Også mor pratet om skiløpere, mest om de kvinnelige – om de sovjetiske amasonene fra Sibirs stepper, som lignet mannfolk, og om de feminine norske damene som prøvde å holde følge. I Brumunddal bodde to tvillingsøstre, Grete og Aud Syversen, og begge gikk NM og andre store renn. De var så like at kjærestene deres ikke så forskjell. Bra teknisk gikk de også og var ekte skiløpere i kropp og sinn, som jaget hverandre på trening. Grete kvalifiserte seg nesten til OL i 1972.

Senere så vi OL-filmen sammen med mor og far på Framheim kino i Brumunddal. Det var et hav av tilskuere i OL-filmen, og de hadde smilende asiatiske øyne og japanske flagg, vi så hopperen Kasaya i lufta, Pål Tyldum i innspurten på femmila og den lyshårete skøyteløperen Ard Schenk med tre gullmedaljer rundt halsen. Pompøs musikk og sterke farger forsterket inntrykket av at lekene var noe overjordisk. Utenfor Framheim, etter visningen, traff vi Grete og mannen hennes, Thor Lillehovde, også en habil skiløper.

«Jeg er glad jeg ikke ble tatt ut», sa hun og humret. Det hørtes rart ut. Det måtte være stort å delta i OL, men det var kanskje bare en vittighet og hedmarksk humor.

REDNINGSBØTTA

Vi rakk ikke å gå på do når det var langrenn på TV, vi kunne jo gå glipp av et minutt eller tre med mellomtider og fin skigåing. Fra TV-stua til nærmeste do var det 25 meter, gjennom stua og kjøkkenet, en uoverstigelig lang distanse midt i sportssendinger. Derfor satte vi opp ei bøtte i TV-rommet, for å pisse samtidig som vi glante. Vi dreit ikke i bøtta, det gjorde vi på do før programmet. Pissing var det mest prekære.

Brødrene Gotaas på Storåsen på Sjusjøen sommeren 1972. Fra venstre: Jeg, Per og Lars.

Det fungerte bra. Bøtta sto der og ga oss frihet til å se hvert fraspark og stavtak på skjermen.

Slik var det også en dag tidlig i 1970-åra, jeg husker ikke nøyaktig når, men det var trolig et NM. Vi likte norske mesterskap, for da så vi lokale løpere. Da spratt de fram alle de mindre kjente navnene, som vi likevel visste om fordi de var gjengangere i norske mesterskap. Også de var morsomme å følge med på. Den morgenen hadde bror min Lars drukket en liter med rød saft.

Mens han pisset for tredje gang, kom Erik Røsbak fra Furnes akende i løypa. Bror min festet blikket på løperen i den snirklete utforkjøringen og lente seg ubevisst til siden etter som Røsbak svingte i løypa. Så falt han, og da pisset bror min utenfor.

Bror min hadde innlevelse.

MINE VENNER TROLLENE

Lysløypa i Veldre åpnet vinteren 1973. Runden var 2250 meter lang i et åttetall, to kilometer unna huset vårt. Det andre alternativet var lysløypa i Brumunddal med én runde på én kilometer og én lang på 1,8 kilometer.

Hjem om kvelden stupte skiløypa i Veldre inn i skogsmørket. I løpet av fem sekunder var det helt svart, og øynene måtte venne seg til mørket, attpåtil i dumpete bakker der greiner stakk ut og en risikerte å møte skiløpere rundt neste sving. Og så risikerte en å møte andre, skumle vesener der, som troll. For det bodde mange troll i og bak trærne like nedenfor lysløypa – de gjemte seg, men var der, virket det som, i mørket. Jeg så dem i glimt, men bare i glimt, for hvis jeg kikket ordentlig etter, ble trollet borte, eller figuren var bare et bøyd tre med snøtunge greiner som geipet nifst.

Lysløypa i Solstadhagan i Veldre i 1980-åra, sett ovenfra, der en kom inn til løypa. Selve løypa gikk under snorene. Til høyre skimtes tidtaker- og saftbua, der skiløperne vanket før klubbrenn eller hang over stavene mellom treningsrunder.

Hver gang jeg akte inn i dette mørket, begynte trollene å danse i skogen på siden, som for å erte meg og teste motet mitt. De tre hundre meterne gjennom skogen tok et minutt eller mindre, full pigging og minst mulig kikking til sidene. Det var for så vidt greit at trollene stirret, men jeg ville ikke se dem og følte det som en åpenbaring å komme ut på Bøhmer-jordet.

Der bodde det ingen troll. Ingen kunne gjemme seg på et åpent jorde, der fantes bare snille rådyr som beitet på rester av høstens kålavling. Opptil ti–tolv rådyr vanket der nesten hver kveld. Også elgen tuslet dit og knasket grøntfôr.

Mange våget ikke å gå i lysløypa på grunn av skogspartiet, andre våget bare i lag med andre. Derfor satte klubben opp fem stolper med lys fra jordet og inn i skogen. Da kom det flere skiløpere, men trollene forsvant. De tålte ikke elektrisitet.

TRE MIL OM DAGEN

Vi trente selvsagt ikke som fem–seksåringer, det var ren lek og bare moro, men likevel. Det ga god trening og et seigt underlag til å møte livets motbakker.

Etter at vi flyttet til Brumunddal, beholdt vi kontakt med flere familier i Elverum og dro stadig tilbake dit. Som til mitt og bror mins første ordentlige skirenn, Lille Østerdalssprinten, et barnerenn i mars – oppkalt etter elitens renn, Østerdalssprinten. Barnerennet var rene olympiske leker i størrelse, ungenes skidag med tilstrømning fra Elverum og omland. Barneskirenn var populært på begynnelsen av 1970-tallet, og deltakelsen økte kraftig med eliteløpere i nabolaget. Mange drømte om å bli som dem.

Jeg debuterte der i mars 1972.

Det digre startnummeret var omtrent som et ekstra klesplagg. Det var en kravlende atmosfære med unger overalt, foreldre og besteforeldre som heiet, og lukten av pølser og rullings i lufta. Alle måtte stå på rekke før start og vente på tidspunktet sitt, og det var noe herk. Det var uvant bare å gå rundt på en idrettsplass, ikke i skogen. Dessuten var løypa kort, kanskje fem hundre meter. Jeg kom i mål fort og ville gå mye lenger, minst ti runder til. Men det var jo en sprint.

Jeg husker best skuffelsen over lengden. Jeg hadde sett femmiler på fjernsyn og heiet på far som gikk i mål i Birkebeineren, hvorfor måtte jeg gå så kort? Det var urettferdig. Det var dumt at en måtte bli voksen for å konkurrere på lange distanser.

Jeg i Lille Østerdalssprinten 1973. Trine Gotaas til høyre med ryggen til, med bobledress og musefletter.

Lars Gotaas i Lille Østerdalssprinten i 1973, startnummer 25.

Vinteren 1973 besøkte vi igjen Elverum i mars. På en skitur i skogen traff vi Einar Øverenget, en tidligere lekekamerat. Han hadde hevdet seg i teten i Lille Østerdalssprinten. Vi var imponert over en som plasserte seg bra, for vi sidestilte rennet med et VM. De beste var styggode, vi antok like gode som de beste jevnaldrende ungene utover i landet. Einars framgang skyldtes mye trening, sa han. Det var bare å gå milevis på ski.

Vi bestemte oss for å trene mye vinteren etter. Snøen kom sent til Brumunddal høsten 1973, først i romjula begynte vi å gå på ski. Fra da av gjorde vi lite annet utenom skolen.

En gang vinteren 1974 sto vi i lysløypa i Brumunddal og pratet, fem–seks gutter, om hvor langt vi gikk på ski hver dag. «To mil», sa den 17-årige brumunddølen Johan Sivesind, som stadig vant kretsrenn. Det var mye, og ingen av de andre gutta trente så mye. Jeg våget ikke å si at bror min og jeg ofte gikk tre mil daglig, og uansett mer enn to mil.

Vi gikk på ski til og fra skolen og i friminutter. Rett etter skoletid stakk vi gjerne ut en tur i dagslys. Om kvelden var det selvsagt ei ny økt i lysløypa. Til sammen ble det ofte tre mil uten at vi betraktet det som uvanlig, også fordi distansen var fordelt på tre–fire økter og foregikk over et tidsrom på ti–elleve timer.

Jeg funderte på disse turene da Sivesind spurte om treningsdosen.

«To mil», sa jeg, men det tvilte han og de andre gutta på. En åtteåring orket ikke å gå så mye på ski.

«Jeg går egentlig enda mer», svarte jeg, og da gliste de. Det var i hvert fall bare tull.

Men jeg førte distansekort og overdrev ikke på tilbakelagt lengde, rundene og strekningene var nokså riktig oppgitt på skilt i skogen og på kart. Derfor stemte det at bror min og jeg gikk opptil 20 mil i uka. Vi kjente flere unger i bygda som drev på likedan, og det fantes mange ivrige unge skiløpere rundt om i landet. Jeg gikk rundt 1800 kilometer vinteren 1974 fordelt på tre måneder, to mil om dagen i gjennomsnitt.

Det ble delt annenplass i Lille Østerdalssprinten det året, åtte sekunder bak Dag Roar Martinsen fra Furnes. Jeg var fornøyd. Gleden over å gå mye på ski var drivkraft, konkurransen var ikke så viktig. Jeg hadde virkelig fått dilla på langrenn.

SVETTENS MYSTIKK

Løping var obligatorisk for langrennsløpere. Vi måtte få kondisjon til skisesongen, til å takle motbakkene og sprette opp dem som en kanin. Idealet var alltid å sprette opp uten å se sliten ut. Vi begynte med forsiktige doser, løp att og fram til noen langsmale minkbur i skogkanten – en gubbe drev minkavl der. Den turen tok rundt åtte minutter.

Snart økte vi distansen opp til det røde huset, et lite, folketomt hus en halv kilometer lenger opp i skogen. Vi løp bestandig for fullt og klarte strekningen på tolv minutter. Oppvarming var bortkastet og for pyser.

Vi leste om en kenyaner som løp barbeint til skolen og attpåtil bar en lam lillebror på ryggen. Jeg klarte ikke å bære bror min, i hvert fall ikke også å løpe samtidig. Dessuten løp han selv. Og den andre broren vår var foreløpig for liten til å bli med.

Vi prøvde oss uten sko. På grus var det direkte vondt for fotbladet, på asfalt mindre ille, selv om en ofte sparket borti og skrelte av huden.

Vi hadde ingen ambisjoner om å anlegge elefanthud, og skjønte at løsningen var å løpe barføtt på gras. Det beste alternativet var rundt huset vårt. Tidene på en runde ble målt med vekkerklokke. Elleve sekunder var rekorden i full spurt. Senere kjøpte bestefar stoppeklokke så vi fikk tida nøyaktig med tideler.

Sommeren 1974 var vi sammen med bestefar på hytta hans på Sjusjøen og så EM i friidrett i Roma. Friidrett var like morsomt å se på fjernsyn som langrenn, men der hevdet ikke de norske seg i teten internasjonalt. På 10 000 meter i EM ledet briten Brendan Foster, mens svetten rant som en bekk på brystet, på en varm dag med høy luftfuktighet. Han vant og ble helten vår.

Vi hadde også lyst til å svette slik og bli så slitne, se så slitne ut i ansiktet, men vi ble bare røde og fikk knapt fram en svettedråpe. Svetting var mest for voksne. Da sa bror min:

«Vi løper ikke langt nok.»

Han hadde rett. Svetten måtte tvinges fram gjennom lengre økter, ikke bare to–tre kilometer. Vi hadde sikkert like mye svette innabords og måtte bare bli tøffere mot oss selv, tyne oss lenger.

Det ble bestemt å løpe en 10 000 meter i hagen, barbeint. Det var kun én deltaker, og bror min var høytidelig tidtaker. Vi skrittet opp runden tett inntil hushjørnene til 52 meter. Det måtte løpes 192 runder og 16 meter for å få ei hel mil.

Jeg la ut i en jækli fart med rundetider på 13–14 sekunder. De første 50 gikk lett, de neste 50 likeså. Men så begynte svingløpingen å ta på, en ble jo huggærn av svingene. Likevel var det ikke det som var det verste, for jeg ventet på et utbrudd av svette. Uansett hvor mye jeg tok i og gjorde grimaser som Brendan Foster, knep sammen øynene og åpnet munnen, pustet høyt eller lavt, nesten stønnet, så begynte ikke svetten å renne. I forbifarten i stuevinduet så jeg bare et rødt ansikt, ingen svettedråper og ikke virkelig smerte i ansiktet. Bare varme kinn, også fordi det var lummert.

Da feide det plutselig et tordenvær over åskammen, og snart begynte mørke skyer å spytte ut regn. Det haglet også. Bror min skvatt under tak, for stoppeklokka tålte ikke vann. Han turte heller ikke stå under de digre bjørketrærne i hagen fordi lynet kunne slå ned, de flerret bortover himmelen. Gresset ble åleglatt. Farten måtte senkes, og rundetidene steg. Svingene ble vriene, og et par fall var uunngåelig. Plutselig rant det vann fra håret og kroppen min.

«Jeg svetter», ropte jeg til bror min på runde nummer 139, «nå er jeg svett», og trodde det nesten. Bror min trodde også nesten på det, for på den tida trodde vi like ting. Hvis den ene begynte å tro på noe rart og snakket om det, gikk det ikke lenge før den andre trodde det samme.

Den innbilte svetten var selvsagt regn.

Jeg fullførte den tilmålte distansen, bløt som Brendan Foster, men uten å ha svettet selv. Jeg måtte bli litt eldre først.

EN HALVGUD I LØYPA

Senhøsten 1974 hadde Brumunddal Idrettslag en dagssamling på Sjusjøen, og vi dro opp for å gå på ski. Ryktene sa at Ivar Formo trente på Sjusjøen den helga. Området er stort, så jeg forventet ikke å se mannen, men kikket likevel. «Der!» tenkte jeg ivrig hver gang jeg så en lang skiløper i høyt tempo. Det var selvsagt en annen. Dette gjentok seg sikkert tjue ganger, jeg trodde feilaktig at nesten alle voksne menn i bra driv var Formo.

Ivar Formo på femmila i Holmenkollen i 1975, der han ble nummer to bak Oddvar Brå. Formo ledet og tok igjen Brå med ett minutt, og de gikk sammen, før Brå rykket fra og slo kameraten. Formo taklet ei tremil bra, men sprakk lett på femmil. I 1976 holdt han helt inn og tok OL-gull på distansen.

Så kom det ruslende en kar i motsatt retning, saktere enn de fleste, i guttungefart. Det var Ivar Formo med den berømte strikkelua.

Han smilte til oss. Vi stoppet, snudde oss og så at han fortsatte like rolig. Jeg hadde forventet en orkan av en mann som fosset fram i løypa, som spratt forbi i løssnøen eller sprang rundt personer for å passere de hundrevis av andre skiløpere som trente der den helga.

Hvorfor gikk han så sakte?

Det var uforståelig. Jeg trodde han bare gikk fort på trening, nesten like fort som i renn. Det prøvde jo jeg. Kunne det bli noe trening av å daffe? Kanskje Formo passerte mens han roet ned mellom harde intervaller? Jeg grublet mye på det den vinteren. Senere skjønte jeg naturligvis hvorfor. Formo gikk rolig og tenkte teknikk i begynnelsen av sesongen.

Da jeg traff ham i Oslo tre tiår senere og nevnte episoden, husket han selvsagt ikke det – vi var bare tre smågutter av mange skiløpere han møtte den dagen. Og det var ikke engang en episode, bare et glimt av en person i fem sekunder. Formo sa han trente opptil 35 timer i uka før jul 1974, nesten bare rolige langturer, kanskje for sakte, men det var nødvendig for å tåle over 140 timer trening i måneden før rennene begynte. Det var skielitens oppskrift midt i 1970-åra.