Atle Næss

Martin Luther

Om 1517, reformasjonen

og munken som trosset keiser og pave

Første del:

Profeten

(1483–1525)

I kristenheten må man jo stadig ha slike profeter som gransker Skriften og tolker den, og som også kan ta en kamp. [1]

Prolog

Oppslaget på kirkedøren oppfordret alle interesserte til å møte fram klokken 21 på rakkermarken – stedet der dyr ble flådd og kadavre gravd ned – like utenfor den østlige byporten, ned mot Elben.

Det var 10. desember 1520, en av årets lengste og mørkeste netter. Studentene og lærerne som tok seg fram gjennom Wittenbergs mørke gater og ut i den svarte natten, visste hvorfor datoen var valgt: En pavelig bekjentgjørelse, en bulle, hadde gitt Martin Luther, augustinermunk og professor ved byens universitet, 60 dager på å trekke tilbake sine kjetterske meninger. Gjorde han ikke det, ville han bli anklaget etter kirkeretten og dømt, høyst sannsynlig til døden ved bål og brann.

Denne kvelden var det gått akkurat 60 dager siden bullen ble forkynt.

På marken ved Elbens bredd lagde en ung kollega av professoren en liten haug av bøker og småskrifter. Der lå flere utgaver av kirkeretten, en håndbok i tradisjonell praksis for skriftemål og bot og noen skrifter av professor Luthers ivrigste motstandere. Man hadde forsøkt å få tak i noe av den berømte teologen Thomas Aquinas også, men universitetets bibliotekar hadde bestemt motsatt seg å miste slike verdifulle verk.

Den unge akademikeren hadde sagt om Luther: «Gjennom hans lære og Guds nåde ble jeg født på ny og gjort til en troende.» Nå viste han sin hengivenhet i praksis – han tente på de tørre boksidene, det juridiske grunnlaget for saken mot sin læremester. Kirkeretten gikk opp i flammer som om den skulle være et råttent og smittebærende kadaver.

I den vesle lyskretsen ble de kappekledde mennene stående stille til ilden hadde fått virkelig godt tak. Først da trådte Martin Luther selv nærmere flammene. Med seg hadde han en trykt utgave av pavens bulle. Med en håndbevegelse kastet han den på bålet, og med et par setninger brøt han for alltid med pavens kirke, en institusjon som påberopte seg halvannet årtusens tradisjon for sine dommer og vurderinger, og som hevdet at dens maktstilling hadde et entydig belegg i selve Skriften. Mannen som sto der i munkekappe og med tonsur, nedkalte som en gammeltestamentlig profet Herrens vrede over paven og hans budskap: «Fordi du har ødelagt Guds sannhet, la Herren i dag ødelegge deg. I flammene med det.» [2]

En bergmanns sønn

9.august 1483 toget pave Sixtus 4, den vestlige kristenhetens overhode, inn i sitt nye praktkapell i Vatikanet, for ettertiden kjent som «det sixtinske». Salens lengde- og breddemål var hentet fra Bibelens beskrivelse av kong Salomos tempel. Både proporsjoner og ikonografi skulle understreke den indre sammenheng mellom Bibelens beretninger og pavens posisjon. På langveggene kunne kardinalene i pavens følge beundre to store rekker av fresker, malt av samtidens fremste kunstnere som Botticelli, Ghirlandaio og Perugino, med scener fra henholdsvis Moses’ og Jesu liv – de viktigste skikkelsene i den gamle og den nye pakt. [I]

Det sentrale bildet i rekken av motiver fra Det nye testamente er et praktfullt bilde av Perugino, der Jesus overrekker gudsrikets nøkler til en knelende Peter, av kirken regnet som den første pave. Maleriet har et utvetydelig budskap: Paven er ikke en tilfeldig valgt prelat. Han henter sin makt direkte fra Jesus, en makt som formidles gjennom den ubrutte serien av paver (den apostoliske suksesjon). [3]

I den vesle byen Eisleben i Sachsen fikk et ungt ektepar 10. november samme år sitt første barn, en sønn. Margarete Lindemann og Hans Luder hadde innvandret fra Thüringen. (Se fargebilde I og II.) Hans var førstefødt bondesønn, men ifølge arvereglene i regionen var det yngste bror som overtok gården. Hans måtte følgelig finne seg noe annet å gjøre. Margaretes onkel var «grevelig bergforvalter» i området rundt Eisleben, så paret søkte lykken der.

Dagen etter fødselen ble barnet båret til dåpen i Peter og Paulus-kirken, bare noe skritt unna huset der de bodde. Den 11. november er minnedagen for den hellige Martin av Tours, og slik skikken var, fikk den nyfødte navn etter helgenen. [II]

Da vesle Martin var ett år, flyttet familien til Mansfeld, 15 kilometer lenger nord. Der etablerte Hans Luder en smeltehytte der han tok imot råmalm fra gruvene og smeltet ut kobber og litt sølv. I Mansfeld vokste Martin opp sammen med søsknene som etter hvert kom til. Det var ekspansjonstider i Europa og stor etterspørsel etter metaller. Gruvedriften gikk for fullt og endret landskapet: Mengder av slagghauger tårnet seg opp som små, spisse fjell.

På en dominerende høyde rett over byen lå slottet til grevene av Mansfeld. I det kompliserte lappeteppet som det europeiske politiske landskapet utgjorde, var dette de lokale makthaverne i sitt lille grevskap. Men de var trengt inne mellom betydelig større politiske enheter, som godt kunne tenke seg å overta Mansfelder Land, ikke minst på grunn av de rike gruvene.

Selv om han flyttet fra byen i ung alder, betraktet den voksne Martin Luther disse grevene som sine eingeborene Landesherren, noe i retning av «overherrer fra fødselen av». Han holdt kontakt med Mansfelds herskere gjennom hele livet.

Stokkeslag, latin og sang

Smeltehytteeier Hans Luder gjorde gode penger, og fra et beskjedent utgangspunkt klatret familien raskt på den lokale rangstigen. Luder kunne etter noen år bygge seg et hus midt i byen, i et livlig strøk rett overfor gjestgiveriet. Huset hadde flere fløyer og var utstyrt med kakkelovner og vinduer av glass. Familien spiste godt, svine- og fårekjøtt, gås og and – og, etter tidens skikk, småfugl som måltrost, rødstrupe og tornsanger. Fuglefangst var både tidsfordriv og matauk, så høyst trolig streifet den unge Martin rundt i omegnen av Mansfeld med snarer og garn på jakt etter bytte. [4]

Leirgauk (okarina) – et enkelt blåseinstrument, mye brukt av barn. Bestemt
til ca. år 1500. Funnet under utgraving ved Luthers barndomshjem.

Hans Luder ble snart en betrodd mann i byen og fikk verv i de styrende organene. Han hadde også sosiale ambisjoner for familien. Riktignok holdt de tre døtrene og den yngste sønnen seg innen sin stand: Jakob arvet smeltehytta, og jentene giftet seg med andre hyttemestere. Men for den begavede eldstesønnen la Hans helt andre planer. Martin ble skrevet inn i Mansfelds vesle latinskole, som lå ved siden av kirken og ble drevet av sognepresten med hjelp av en skolemester.

Skolens pensum besto først og fremst av latin, kirkens og alle lærdes internasjonale språk, en uomgjengelig ferdighet for alle som ønsket seg en livsbane utover det helt lokale næringslivet med jordbruk, handel og gruvedrift. Læreren satt ved et kateter, elevene var gruppert rundt om i lokalet etter nivå, ikke alder. De som altfor ofte svarte feil eller syndet mot skolens reglement (f.eks. ved å snakke tysk seg imellom, alt skulle foregå på latin), ble utstyrt med «eselluer» til spott og spe. [5]

Latinskolehverdag på 1500-tallet: Riset holdes klart, og en uheldig elev har
blitt utnevnt til esel.

Ellers var det mer kontante straffemetoder som gjaldt. Latinens kompliserte bøyningsmønstre skulle innlæres fra første stund – om nødvendig ble de banket inn. Ennå førti år seinere husket Luther dette med bitterhet:

Mange lærere er like grusomme som bødler. På én formiddag ble jeg engang tildelt femten stokkeslag. Men uten grunn! Jeg skulle deklinere og konjugere og hadde ennå ikke lært det. [6]

Barns «onde» tendenser måtte tuktes. Akkurat de samme oppdragelsesmetodene ble benyttet i hjemmet, hos Luders som hos alle andre i samtiden: «Min mor banket meg på grunn av en eneste [stjålet] nøtt så blodet rant.» [7] Ja, det forekom at barn ble regelrett slått i hjel under avstraffelsen. En prest i Genova tilsto at han hadde banket en elev til døde med en lærreim som det var festet nøkler til, og historien er ikke enestående. [8]

Om latinen var aldri så mye et internasjonalt språk, ble uttalen naturlig nok influert av de talendes morsmål. Martin lærte å snakke latin på «tysk» vis, noe som seinere skulle føre til at hans italienskspråklige motstandere, som mente å ha monopol på riktig uttale, beskyldte ham for å ha dårlige latinkunnskaper. [9]

Men skoletiden var ikke bare pugg og straff. Som vanlig var, deltok latinelevene med korsang i kirkelige handlinger. I Mansfelds sognekirke fikk de dermed en elementær musikkopplæring. For Martin skulle det bli en livslang kjærlighet til sang og musikk.

Hans Luder visste godt at sogneprestens lokale latinskole bare var et første trinn. Han måtte sende sin eldste sønn bort fra Mansfeld dersom gutten skulle drive det til noe. Familiens sosiale opptur skulle krones med en akademiker, Martin var utsett til å gjøre spranget fra smeltehyttas varme og røyk til et behagelig kontor. Ettersom Hans både som forretningsmann og i sine kommunale tillitsverv støtte på problemstillinger av juridisk art, var det rimelig at han ønsket seg en sønn som behersket jus.

I fjortenårsalderen reiste Martin derfor hjemmefra. Først dro han til storbyen Magdeburg, rundt 50 km nord for Mansfeld. Mye tyder på at han bodde i et brorskap som ble kalt Fratres Vitae Communis, «Brødrene av det felles liv». Det var en bevegelse som fantes over hele (det nåværende) Tyskland og Nederland, der fromme mennesker trakk seg tilbake fra den syndige verden for å leve i enkelhet og bønn, men uten å avlegge klosterløfte. Mange steder drev brorskapet skoler, men ikke i Magdeburg, så Martin gikk på den vanlige katedralskolen i byen. Her hos brødrene fikk han den første kontakten med en annen og mer inderlig form for religiøsitet enn den han kjente hjemmefra. [10]

Av ukjente grunner ble han bare et års tid hos de fromme brødrene i Magdeburg. Rundt 1498 dro han i stedet til Eisenach, en by i foreldrenes opprinnelige hjemstavn Thüringen. Den lå atskillig lenger unna, omtrent 150 km sørvest for Mansfeld. Forklaringen på flyttingen er trolig at Martin der kunne bo hos slektninger.

Selv om Eisenach geografisk sett tilhørte Thüringen, hadde kurfyrsten av Sachsen tatt kontroll over byen og området rundt. (I likhet med mange andre fyrstedømmer besto Sachsen av en sammenhengende sentraldel samt tallrike små eksklaver i de nærliggende områdene. I tillegg var det to «Sachsen» etter en arvedeling i 1485 – kurfyrstedømmet og hertugdømmet (se kart på forsats).) Dermed sikret han seg kontroll over den strategisk viktige borgen Wartburg på et fjell like ved byen.

Her under Wartburg fullførte Martin Luder latinskoleutdannelsen og ble klar for universitetet. Også utenfor skolen var årene i Eisenach viktige for ham. Han fikk kontakter i et par framstående familier og adgang til et rikt religiøst musikkmiljø. En tidlig kilde forteller at Martins vakre sang og inderlige bønner gjorde et slikt inntrykk på den velstående fru Ursula Cotta at hun bestemte seg for å ta ham inn i huset. Til gjengjeld skulle han gi leksehjelp til husets sønn. [11]

Kirkemakt og protester

Ursulas far var rådsherre og hadde nære forbindelser til byens fransiskanerkloster. Der befant det seg en merkelig mann som unge Martin neppe møtte, men som han hørte om. Munken Johann Hilten hadde hatt viktige funksjoner hos fransiskanerne i Baltikum, men var blitt tvangssendt tilbake til Tyskland, der han ble plassert i et kloster og «faderlig bevoktet» – det vil si holdt i fangenskap.

Noen av Hiltens «forbrytelser» var trolig av personlig art. Men han hadde også kommet med uønskede apokalyptiske forutsigelser og, verst av alt, gått hardt ut mot misforholdene i kirken.

Den apokalyptiske tenkemåten skulle prege den voksne Martin Luther stadig mer jo eldre han ble. Og kanskje ble han ansporet av Hiltens underligste forutsigelse: I 1516 skulle det stå fram en mann som ville bekjempe munkevesenet og forminske pavens makt. (Deretter skulle de muslimske tyrkerne beseire Tyskland i år 1600, men kristendommen ville fornye seg fram til verdens undergang i 1651.) [12]

For makt- og praktutfoldelsen i Vatikanet hadde vokst utover alle rimelige grenser. Svært mange innså behovet for en reform. Men – som Hilten ville kunne vitne om fra sin avlåste celle – det var ikke ufarlig å utfordre systemet. I 1492 ble spanjolen Rodrigo de Borja valgt til pave under navnet Alexander 6., «det usaligste [pavevalg] i historien», sukker den katolske historikeren Castella. [13] Den nye paven var en brutal mann som svært få ønsket å sette seg opp mot. Sankt Peters etterfølger og hans skamløse familie kriget, horet og myrdet seg gjennom Alexanders 11 år på Den hellige stol.

Alexander 6. i en samtidig karikatur.

Pavens verdslige makt bygde ikke bare på at han var jordisk hersker over Kirkestaten, men kanskje like mye på de veldige inntektene som kom inn gjennom de kirkelige kanalene. Kirkelige embeter ble ofte rett og slett solgt, og i tillegg skulle pavestolen ha hele (seinere halve) den første årsinntekten (annata) eller en tredjedel av de løpende inntektene (servitium). Denne stride pengestrømmen til Roma gikk selvsagt ut over det religiøse arbeidet på lokalplanet.

Manglende innbetalinger ble ikke sett nådig på. Det finnes atskillige eksempler på at geistlige ble ekskommunisert når de ikke kunne betale, da gjerne etter krav fra en bankier som hadde forskuttert beløpet og ikke fikk pengene sine tilbake til riktig tid. [14]

Den katolske kirkens religiøse praksis var ensartet og fasttømret fra hovedsetet i Roma og ut til den minste sognekirke. Det samme kunne ikke sies om livsførsel og økonomi på de ulike nivåer av det kirkelige hierarkiet. De øverste prelatene – ikke bare paven selv – levde i minst samme glans som de verdslige fyrstene, og ofte like suverent hevet over de reglene som gjaldt for andre. Dessuten var paven en ivrig aktør i de europeiske maktkampene, ikke minst med tanke på å skaffe sin egen familie landområder eller framskutte posisjoner.

Helt monolittisk var likevel ikke systemet. Det fantes to viktige unntak, ett teologisk og ett kirkepolitisk/økonomisk. I Böhmen (i dagens Tsjekkia) hadde det tidlig på 1400-tallet vokst fram en kirkelig og nasjonal (= anti-tysk) reformbevegelse. Den sentrale skikkelsen var rektor Jan Hus ved universitetet i Praha. Inspirert av tidligere engelske reformforsøk knyttet til teologen John Wycliffe, begynte Hus å holde prekener på tsjekkisk. Han talte skarpt mot Romas grådighet og innførte dessuten det han så på som det eneste bibelsk riktige: at menigheten mottok nattverden «i begge former», det vil si med både brød og vin.

Mens hovedvekten i den tidlige kirken hadde ligget på nattverden som et sakrament der de troende fikk del i det hellige gjennom brødet og vinen, utviklet det seg nemlig opp gjennom middelalderen en oppfatning av nattverden som et offer. Sakramentet framsto som en gjenspeiling eller rekapitulasjon av kristendommens sentrale handling, at Jesus ofret seg selv på korset til menneskenes frelse. Som «administrator» av dette offeret var presten helt sentral – han ble ikke bare en formidler, men den som hadde makt til å utføre den hellige handlingen. Prestens utvalgte stilling ble understreket av den praksis som hadde vokst fram: De vanlige menighetslemmene fikk bare utdelt brødet (hostien) under nattverdsmåltidet, vinen var forbeholdt geistligheten.

På det store kirkemøtet eller konsilet i Konstanz i 1415 skulle Hus møte og forsvare sine «kjetterier». Den tysk-romerske kongen lovet ham fritt leide, men brøt sitt løfte med kirkelig velsignelse (man trengte ikke holde løfter til kjettere), og Hus ble dømt til døden og brent 6. juli.

Böhmerne tok ikke lett på dette forræderiet, og flere årtier med opprør og krig fulgte. Men i 1433 inngikk et nytt kirkemøte en avtale med «husittene» der deres kirkelige praksis ble godtatt. Ingen pave anerkjente uttrykkelig denne avtalen, men det ble heller ikke grepet inn med makt mot de tsjekkiske «avvikerne».

Det andre unntaket var av mer kirkepolitisk art og gjaldt Frankrike. Den franske kongen var mektig nok til å presse igjennom at han selv eide retten til å utpeke biskoper. Ingen annatae eller servitia skulle føres ut av kongeriket, og muligheten til å anke rettsavgjørelser inn for pavestolen ble drastisk begrenset. Pavene måtte pent finne seg i dette, og det ble ikke noe brudd med Frankrike.

I det tyske området så man med stor misunnelse på den franske ordningen. Det ble stadig formulert klager (gravamina) over det man oppfattet som en utsuging av Tyskland til fordel for Kirkestaten, paven og (de stort sett italienske) kirkefyrstene rundt ham. [III] På riksnivå skjedde det ingen endringer, men enkelte lokale herskere, først og fremst i Sachsen, skaffet seg innflytelse over biskopvalgene og kunne dermed til en viss grad påvirke de kirkelige forholdene. [15]

Student i Erfurt

I 1501 reiste den 18 år gamle Martin videre fra de trygge omgivelsene i Eisenach til Erfurt, rundt 50 kilometer lenger øst. Han skulle begynne å studere jus.

Valget av Erfurt var neppe tilfeldig. Universitetet der var høyt ansett, særlig det juridiske fakultetet. Rektor var den berømte juristen Henning Goede; «jusens konge» ble han – kanskje noe storslagent – kalt i byen. [16] Det var altså et ideelt sted å la seg immatrikulere for en som ønsket seg en karriere innen faget.

Erfurt var etter tidens mål en stor by, med rundt 20 000 innbyggere. Byen var et viktig knutepunkt, og dens velstand skyldtes framfor alt handel med fargeplanten vaid (Isatis tinctoria), som ble dyrket i store mengder av bøndene i omegnen. Velstanden materialiserte seg i monumentale byggverk, først og fremst tvillingkirkene på Domhøyden, Erfurts domkirke og Severikirken, et av de mest imponerende sakrale anlegg i Nord-Europa. Men også Krämerbrücke, en innebygd bro over elven Gera, med handels- og bolighus på begge sider, savnet sidestykke nord for Alpene – den nærmeste parallellen var Firenzes berømte Ponte Vecchio.

En slik stor og velstående by var et naturlig sted for et universitet. Det ble grunnlagt på slutten av 1300-tallet som et av de første i det tysktalende området. Initiativet var kommet fra byrådet, ikke fra fyrstelig eller kirkelig hold slik vanlig var. I det hele tatt hadde Erfurt en selvstendig stilling innenfor Det tysk-romerske rike, selv om byen formelt sett lå under erkebiskopen av Mainz og ikke direkte under keiseren.

I prinsippet var studentene nesten like bundet til sine kollegier som munkene til sitt kloster. De bodde og ble undervist der, og dagsrytmen var strengt fastlagt, fra dagen begynte med morgenandakt klokken 04.00 til den påbudte natteroen fra tidlig kveldstid. I praksis så det noe annerledes ut. De rundt 1000 studentene satte sitt kraftige preg på dagliglivet i byen, selv om den eldre Luther kanskje spisset tingene til på sin karakteristiske måte når han hevdet at studentene fikk sine viktigste leksjoner på «horehus og ølhus». [17] Erfurt var sikkert ikke verre enn andre universitetsbyer, men fra rettsprotokoller i hele Europa kjenner vi historier om studentlivet: slåsskamper med borgerne og politiet eller mellom forskjellige studentgrupper, besøk av prostituerte i kollegiene (og trøbbel med hallikene deres), heftige drikkelag med påfølgende spetakkel. [18]

Attenåringen Martin var neppe den som deltok mest i denne siden ved studentlivet, selv om han ikke nødvendigvis levde som asket. Han hadde et langt studieforløp foran seg dersom han skulle nå det målet han – eller kanskje snarere faren Hans – ønsket. Den grunnleggende utdannelsen tok halvannet år og omfattet «språktingene» grammatikk, retorikk og dialektikk. Bestått eksamen ga rett til tittelen baccalaureus.

Deretter fulgte rundt tre år med aritmetikk, geometri, astronomi og musikk, som førte fram til eksamen som magister. Den besto Martin våren 1505 på en utmerket måte, han var nummer 2 av 17 kandidater. [19] Svært mange nøyde seg med en av de lavere titlene, som godt kunne kvalifisere til anstendige stillinger i undervisning eller forvaltning. Videre spesialisering hadde jo også en økonomisk side; det kostet penger å bli værende på universitetet enda i flere år og gå løs på det som var de egentlige fagstudiene i medisin, jus eller teologi. Disse ble avsluttet med en doktorgrad.

Smeltehytteeier Hans Luder kunne og ville absolutt fortsette å støtte sin sønn Martin. I mai 1505 begynte den unge mannen på jusstudiet. Men han hadde bare gått der noen måneder da lynet slo ned.

Noter

[I]

Michelangelos berømte fresker i taket og på endeveggen ble malt seinere, henholdsvis i 1508–12 og 1535–41.

[II]

I Norden mer kjent under navnet Morten, særlig for legenden som ga opphavet til skikken med «mortensgås».

[III]

Moderne forskning har påvist at det faktisk ikke forekom store nettooverføringer fra Tyskland. Men samtiden var overbevist om det, og denne overbevisningen spilte en viktig politisk rolle. Jf. Schilling (2014) s. 47.

Veien til evig salighet

Den nybakte jusstudenten hadde vært hjemme i Mansfeld på et besøk hos foreldrene. Da han nesten var tilbake i Erfurt, kom han ut for et skrekkelig tordenvær ved landsbyen Stotternheim. Han ble vettskremt av et kraftig lynnedslag like ved siden av seg, kastet seg ned på bakken og ropte: «Hellige Anna, hjelp meg! Jeg lover å bli munk!»

Kirkeretten holdt ikke et løfte for å være bindende dersom det var ubetenksomt avgitt i en nødssituasjon. Men Martin Luther [I] hadde tatt en avgjørelse. Fjorten dager seinere banket han på porten til augustinerklosteret i Erfurt og ba om å bli sluppet inn.

Beslutningen var dramatisk. Ikke minst vakte den forståelig nok farens vrede. Han hadde brukt svært mye penger for at familiens sosiale opptur skulle fortsette i neste generasjon, og magister-eksamenen viste tydelig nok at det ikke sto på evnene: Sønnen hadde stoff i seg til å bli en fremragende jurist, kanskje innenfor den fyrstelige administrasjonen i en av Tysklands mange stater. Det sies at Hans Luder hadde tiltalt sin lærde sønn med det respektfulle Sie («De») – men heretter gikk han over til du, i den grad han i det hele tatt ville snakke med ham. [20]

I teorien burde han selvsagt ha gledet seg over sønnens fromme livsvalg, men munkevesenet var ikke særlig vel ansett blant det praktiske livs menn. Det må også sies at klosterlivet ikke nødvendigvis hadde det beste ryktet på seg; ikke alle munker og nonner tok løftene sine like alvorlig. Den til dels bitre striden mellom de ulike ordenene bidro heller ikke til å høyne deres anseelse.

Et nokså grotesk eksempel på strid mellom munkeordener: Dominikanerne
i Bern fikk en skredder til å hevde at han hadde åpenbaringer der jomfru
Maria fortalte at hun var blitt unnfanget i «synd». Poenget var å motbe
vise fransiskanernes påstand om at også Maria var født etter en «ubesmittet
unnfangelse». De fire dominikanerne ble brent på bålet for blasfemi, mens
skredderen rømte og slapp unna. (Gordon i Marshall (2015) s. 28–29).
Tresnitt av Niklaus Manuel.

Dessuten måtte det oppleves som en forsmedelse at Martin så å si reverserte familiens økonomiske framgang ved bevisst å velge munketilværelsens programmatiske fattigdom.

Overfor foreldrene var opplevelsen med tordenværet kanskje en noenlunde brukbar forklaring på det brå skiftet. Martin hadde jo til og med anropt bergverkenes skytshelgen Anna (Marias mor) i sin nød. Faren lot seg likevel ikke overbevise – han anførte budet om å ære sin far og mor, og mente dessuten at det like godt kunne være en helt annen og mørkere makt som sto bak. [21]

Den voksne Martin Luther var en effektiv skribent og taler. Ikke minst behersket han kunsten å fortette og dramatisere sitt stoff. Denne skjellsettende opplevelsen, den som styrte ham inn på en helt ny og radikalt annerledes bane, omtalte han utførlig først i en av sine bordtaler [II] over tretti år seinere.

Allerede i samtiden [22] ble hendelsen sammenlignet med Paulus’ omvendelse på veien til Damaskus (Ap gj 9,3–9). Det var altså Herren selv som med et tydelig tegn grep inn og ledet jusstudenten inn på den rette vei – noe som selvsagt ga en helt annen autoritet til Luthers angrep på pavekirken.

Når lynnedslaget særlig etter 1517 ble lagt fram som den eneste forklaringen på beslutningen om å gå i kloster, er det nok en forenkling. Martin Luther hadde stridd med religiøse og eksistensielle spørsmål en god stund før tordenværet. Dessuten var jusstudiet ikke hans egen idé; han hadde fulgt farens vilje, som en god sønn. Men Guds vilje sto vel høyere?

Lik alle andre i sin samtid regnet Martin den jordiske eksistensen bare som en del av menneskelivet. Men det var en avgjørende viktig del – for den ville bestemme vilkårene for det neste trinnet: evigheten. Nå var det sikkert mange av hans jevnaldrende som klarte å leve uten å ha denne skjebnetunge innsikten hengende over seg hele tiden, men Martin ble rystet både av at hele tre jusprofessorer døde på kort tid, og ikke minst av at han selv skar seg stygt på en sabel og fort kunne ha blødd i hjel. [23] Døden kunne komme når som helst. Siden alle mennesker var syndere, gjaldt det å ha gjort seg fortjent til Guds nåde når man sto foran den siste domstolen.

Selv om den unge studenten ikke var noen større synder enn de fleste andre, ble han mer og mer opptatt av spørsmålet om hvordan han skulle gjøre seg fortjent til nåden. Tanken på å vie seg helt til et gudfryktig liv må ha slått ham også før tordenværet – om veien til evig salighet var trang, måtte den tross alt være lettere å følge innenfor klostermurene, der mange av verdens fristelser (i det minste i prinsippet) var fjernet, og der man forsaket ytre glans og viet livet til bønn og bot.

Augustinernovisen

Erfurt var ikke bare et økonomisk og kulturelt sentrum, men også et religiøst. Tre av de viktigste tiggermunkeordenene hadde store klostre i byen, med klosterkirker som raget over sognekirkene i nabolaget: fransiskanerne, dominikanerne og augustinerne. [24] Hvorfor Luther valgte nettopp de siste, er ikke godt å vite. En mulig grunn kan være at han så på dem som de strengeste. Augustinerordenen hadde gjennomgått en splittelse, der det skilte seg ut en grein som ble kalt observante augustinere, og som mente at resten av ordenen tok for lett på det opprinnelige fattigdoms- og lydighetsidealet. Klosteret i Erfurt tilhørte denne retningen.

Men en viktig ting bør man være oppmerksom på: Norsk og tysk språkbruk («munk», «Mönch») tilslører den store forskjellen [III] mellom de tradisjonelle klostermunkene med sine i prinsippet avsondrede liv på til dels store jordeiendommer, og de nyere tiggermunk-ordenene. I disse var det forbudt å eie noe – munkene skulle motta støtte fra allmennheten og måtte derfor stå i stadig kontakt med vanlige mennesker. (Det var riktignok ikke forbudt for ordenen å inneha eiendom.) Til gjengjeld holdt de messer og prekener. De fikk dermed behov for å studere teologi og ble etter hvert leverandører av en akademisk elite. Det var en slik orden den unge Martin sluttet seg til. [25]

Augustinernes portvakt tok imot den knapt 22 år gamle tidligere jusstudenten og sendte bud på klosterets prior. Denne førte ham med seg til møtesalen, der de knelte sammen i bønn før prioren spurte hva gjesten ønsket. Luther svarte at han ville bli munk.

Ledelsen i et kloster var fullstendig klar over at munkelivet ikke passet for alle, og de var lite interessert i å få inn personer som hadde tatt en uoverveid beslutning og på sikt kunne komme til å forstyrre livet i det vesle samfunnet. Derfor var det foreskrevet to prøveperioder. De første ukene fikk Luther ikke bo i det egentlige klosteret, men i et gjestehus innenfor murene. Etter omhyggelig utspørring og skriftemål kom så neste fase: Han fikk raket den karakteristiske tonsuren øverst på hodet og ble kledd i augustinernes svarte kappe med en lærreim rundt livet, og skulle følge den strenge døgnrytmen – sju samlinger med bønn og sang, den første kl. 03.00, to måltider i taushet, studier og praktisk arbeid. Men munk var han ennå ikke. Han skulle gjennom et års novisiat – en prøveperiode der han sto fritt til å slutte når som helst, mens klosteret på sin side sto like fritt til å sparke ham ut.

En novise skulle studere Bibelen grundig, og det var her i klosteret at Luther for første gang fikk ubegrenset tilgang til Den hellige skrift. Det er en myte at kirken slett ikke tillot spredning av Bibelen (et forslag om å forby bibeloversettelser, fremmet på kirkemøtet i Konstanz i 1415, ble aldri satt ut i livet). [26] Men som alle bøker var Den hellige skrift kostbar og lite tilgjengelig, selv om boktrykkerkunsten var i ferd med å forandre dette. Novisiatåret la dermed grunnlaget for Luthers intense opptatthet av Bibelen og dens absolutte autoritet, det som skulle munne ut i slagordet sola scriptura («ved Skriften alene»).

Novisen tok ikke lett på sine klosterforpliktelser, som jo skulle bane vei til den evige frelse:

Hvis overhodet noen gang en munk med sine munkerier har nådd det himmelske livsmål, da ville det helt sikkert også ha lyktes for meg. Det kan alle som var sammen med meg i klosteret, være vitner på. [27]

Etter prøveåret avla broder Martin i september 1506 stolt klostereden om ubetinget lydighet, fattigdom og kyskhet. Han fikk en ny, innviet kutte – seremonien ble betegnet som «den annen dåp». Dermed var han en fullverdig augustinermunk.

Predikant og foreleser

Det skulle imidlertid raskt vise seg at Luthers klostertilværelse ikke kom til å bestå bare av det tilbaketrukne livet med tidebønner og tekstlesning i den nakne, trange cellen han fikk tildelt, avbrutt av ydmyke tiggerferder ut i byen. I stedet skjøt hans akademiske karriere fart på nytt, om enn i en annen retning enn den Hans Luder hadde pekt ut.

Augustinerne i Erfurt samarbeidet tett med byens universitet. Lederen for den interne undervisningen i klosteret var også professor i teologi. Luther kom inn som en ressurs for sin orden; med sin magistereksamen hadde han de nødvendige forutsetningene for straks å begynne å studere teologi på høyeste nivå. Allerede våren 1507 gjennomgikk han prestevigselens sakrament i Erfurts storslagne katedral, og 2. mai forrettet han sin første messe i augustinernes klosterkirke.

Luther lot faren bestemme datoen for denne høytidelige begivenheten, slik at foreldrene fikk mulighet til å være til stede. [28] En liten trøst var det for Hans Luder å se Martin som ordinert prest, selv om han fremdeles var noe bitter over den brå endringen i sønnens livsbane. [29]

I småbyen Wittenberg, i luftlinje 150 km nordøst for Erfurt, var Luthers munkebrødre også involvert i byens nye universitet, opprettet i 1502. Hvert år kom det augustinere hit fra andre byer for å undervise og studere og dermed berike det akademiske miljøet ved den unge læreanstalten.

Ingenting tyder på at Luther var særlig motivert da han utpå sommeren 1508 brått fikk beskjed om å pakke en sekk og begi seg til Wittenberg for å undervise. Men han drømte ikke om å sette seg opp mot ordenens krav til lydighet. Til en venn skrev han fra sitt nye oppholdssted, det halvferdige augustinerklosteret i utkanten av byen:

Når jeg har dratt fra Dem uten et ord, må De ikke undre Dem over det. Jeg reiste så brått at mine husfeller knapt visste om det. Det var heller ikke mulig å skrive til Dem, da jeg ikke hadde tid og anledning. Det smerter meg at jeg var tvunget til å dra bort uten å ta avskjed med Dem. Nå er jeg altså på Herrens befaling eller i det minste etter Hans vilje i Wittenberg. Vil De høre hvordan jeg har det, så befinner jeg meg vel, Herren være takket; men min undervisning har blitt påtvunget meg, særlig filosofifaget. Det skulle jeg gjerne ha byttet ut med teologien, som utforsker nøttens kjerne, hvetekornets indre, knoklenes marg. [30]

Med sin fine eksamen var Luther selvsagt godt kvalifisert som lærer i filosofi. Men det var jo ikke derfor han hadde gitt seg klosterlivet i vold. Likevel ga oppholdet i Wittenberg ham anledning til å trenge dypere inn i «nøttens kjerne». Han fortsatte nemlig teologistudiene på doktorgradsnivå, og 9. mars 1509 fikk han tittelen Baccalaureus in Biblia og var kvalifisert til å undervise studenter også i bibelforståelse. [31]

Den mannen som hadde grepet inn i Luthers liv og brakt ham til Wittenberg, het Johann von Staupitz. I en tiårsperiode ble denne drøyt femten år eldre akademikeren noe i retning av en alternativ farsskikkelse for den søkende unge munken. Von Staupitz var av adelsslekt, gikk som Luther inn i augustinerordenen i 22-årsalderen og kombinerte munketilværelsen med en akademisk karriere. Han ble kalt til Wittenberg for å bygge opp universitetet fra grunnen av (jf. s. 35) og underviste i teologi. Samtidig var han nestleder – generalvikar – for augustinerordenen i det tyske området. [32]

Von Staupitz var ikke bare Luthers akademiske mentor, men i tillegg hans skriftefar. For selv om Luther gjorde alt for å være en eksemplarisk munk, beroliget det ham ikke når det gjaldt det avgjørende spørsmålet om nåde og frelse. Snarere tvert imot – etter den første messen han forrettet i Erfurt, fikk han et angstanfall der han kjente seg besatt av djevelen. Noe seinere deltok han i en Corpus Christi-prosesjon i Wittenberg, en seremoni der Kristi legeme i skikkelse av den innviede hostien bæres fram. Der opplevde han noe lignende. Han gikk bak von Staupitz, som forsøkte å berolige ham: Det kan ikke være Kristus som forskrekker deg, for Kristus trøster! Da Luther etterpå stønnet: «Å, mine synder, synder, synder!», satte den overordnede ham grundig på plass: «Glem de dukkesyndene dine! Gud er ikke sint på deg – det er du som er sint på Gud!» [33]

Luther skal ha sagt at von Staupitz var den personen i hans liv som gjorde ham den største tjenesten og «gjenfødte ham i Kristus». [34] Dette til tross for at mentoren ikke helt kunne følge ham på den veien han kom til å gå.

Oppholdet i Wittenberg varte i bare et år. I oktober 1509 reiste Luther «hjem» til Erfurt, bare for å oppdage at der hadde ting forandret seg kraftig.

Bak den velstående fasaden hadde byen gjennom årene pådratt seg en gigantisk gjeld. Nedgang i vaid-handelen sammen med store utgifter til byens sikkerhet i form av leietropper og festningsanlegg førte til at et landområde måtte pantsettes til kurfyrsten av Sachsen. Byen sto i ferd med å miste sin selvstendige stilling. Byrådet forsøkte seg med lønnskutt og høyere skatter. I juni stormet en opprørt menneskemengde rådssalen og dro av sted med byens øverste leder, rådsherren. Han ble holdt i fangenskap, flere ganger torturert og til slutt hengt i januar 1510. Det brøt ut kamper mellom ulike grupperinger, også studentene involverte seg, og universitetets hovedbygning ble ødelagt. På sidelinjen sto de to motstanderne erkebiskopen av Mainz og kurfyrsten av Sachsen; de støttet hver sin fraksjon for å øke sin egen innflytelse over byen. [35]

Å leve midt oppe i dette «vanviddsåret i Erfurt» gjorde dypt inntrykk på Luther. Han fikk se hvor galt det kunne gå hvis den verdslige makten mistet herredømmet. Opptøyene og ødeleggelsene var åpenbart djevelens verk; de overbeviste ham om at Guds vilje var at det skulle finnes en sterk og resolutt øvrighet som holdt vold og oppløsning under kontroll.

Men også i ordenen og på universitetet var det vanskeligheter. Strengt tatt burde ikke Luther ha tatt imot utnevnelsen til Baccalaureus in Biblia i Wittenberg. Hele «doktorprogrammet» skulle gjennomføres ved samme universitet. Denne formaliteten hadde kanskje ikke spilt noen stor rolle hvis det ikke var for at akademikerne i Erfurt var bekymret over den raskt voksende konkurransen fra von Staupitz’ unge læreanstalt. Til slutt løste det seg ved at Luther lovet ikke å ta selve doktorgraden ved et annet universitet – et løfte han ikke kom til å holde. [36]

Til Roma

På bakgrunn av disse fortredelighetene var Luther sannsynligvis mer enn glad til da han av sin orden – muligens av von Staupitz selv – ble sendt på et oppdrag til Roma høsten 1510. Saken gjaldt forholdet mellom de «strenge» observante augustinermunkene og den tradisjonelle greinen av ordenen. [IV] En slik reise lot seg jo kombinere med en pilegrimsferd, et foretagende som ifølge gjengs oppfatning ville øke mulighetene til å oppnå frelse.

Luther og en ordensbror bega seg sørover til fots, som det sømmet seg for fattige munker. Vandrerne tok en vestlig rute og krysset Alpene via Septimerpasset i Graubünden, gikk så ned til Milano og fortsatte mot Roma. [37] De brukte to måneder Naturligvis bodde de i klostre der det var mulig, men det var neppe til å unngå at de av og til måtte overnatte under åpen himmel. [38]

Martin Luther kom til et Roma som sto i høyrenessansens tegn, en epoke som for ettertiden framstår som et høydepunkt i europeisk kulturhistorie. Han kom også nærmere inn på pavedømmets maktsentrum enn noen gang før – eller siden.

Pave Alexander 6.s «usalige» embetsperiode endte med at han – formodentlig – døde av naturlige årsaker i 1503. Etterfølgeren Pius 3. var visstnok like fredsommelig som navnevalget tilsier (pius betyr «from»), men han døde etter rekordkorte 26 dager på den hellige stol. Etter ham ble Giuliano della Rovere valgt, i november samme år, ikke uten omfattende bruk av bestikkelser. [39]

Ingen mistenkte denne nye paven for å være fredsommelig. Han tok navnet Julius 2., ikke så mye for å hylle den obskure forgjengeren Julius 1. som for å knytte an til selveste Julius Cæsar. Og ambisjonene hans sto i stil til navnet: Han markerte seg både som krigsherre og som kunst- og arkitekturmesén av hittil ukjente dimensjoner. De to områdene hang tett sammen. Det gjaldt å gi pavedømmet en makt og verdighet som fullt ut kunne måle seg med Romerriket. En inskripsjon som fremdeles kan leses på en vegg i Roma, summerer opp det hele:

Til den ypperlige Julius 2., pontifex maximus, fordi han – etter å ha utvidet grensene for den hellige romerske kirkes territorium – forskjønnet Roma, som mer lignet en tilfeldig oppstått enn en fornuftig planlagt [by] [40].

Denne forskjønnelsen av Roma var i full gang da Luther kom til byen. Ikke alt var offentlig tilgjengelig. Julius ville sørge for at han ble husket etter sin død (han var 62 år da han ble valgt, og tok personlig del i krigføringen) og ga Michelangelo oppdraget med å lage et gigantisk marmorgravmæle. Men mesteren rakk bare å gjøre ferdig den berømte Moses-statuen før paven flyttet ham til et nytt prosjekt: freskene i taket på det sixtinske kapell, som han arbeidet på mens Luther var i byen. Samtidig, et annet sted i Vatikanpalasset, malte kollegaen Rafael fresker i pavens private leilighet, nå kjent som Rafaels stanzer med blant annet «Skolen i Aten», også et av renessansens – og verdenskunstens – hovedverker.

Julius 2. rev like godt ned den gamle Peterskirken fra 300-tallet, det kristne Vestens sentrale helligdom, bygd over apostelen Peters grav. Her ville han bygge en ny og strålende kirke, et uovertruffent symbol på pavens makt. Arbeidet begynte i 1506, så Luther kan ikke ha unngått å betrakte det.

Ingenting tyder på at den fotvandrende augustinermunken fra Tyskland brydde seg om at han befant seg i episenteret for en makeløs kunstnerisk oppblomstring, i alle fall kommenterte han det aldri. Det offisielle oppdraget ga ingen resultater, men pilegrimspliktene sine tok Luther særdeles alvorlig. Han gikk den vanlige botsrunden til byens sju hovedkirker, han krøp på knærne opp Den hellige trapp, han avla et «generalskriftemål» for alle sine synder opp til da. [41] Som presteviet holdt han også messer i byens kirker, såkalte privatmesser uten noen menighet. Dette var en praksis som hadde utviklet seg opp gjennom middelalderen.

Hensikten med botsøvelsene og messene var ikke bare å søke frelse for seg selv, men å bidra til å gjøre forfedrenes opphold i skjærsilden kortere (se s. 45). Nå er Luthers egen beretning om oppholdet i Roma – mange år seinere – sterkt preget av polemisk og skjærende ironisk etterrasjonalisering. Men den gir saktens et inntrykk av oppholdet:

I Roma, da jeg også var en slik forrykt hellig person, løp jeg gjennom alle kirker og krypter og trodde på alt som der ble skrønt og løyet. Jeg holdt vel selv også en messe eller ti, og det gjorde meg den gang riktig vondt at min far og min mor ennå var i live. For jeg skulle så gjerne ha frelst dem ut av skjærsilden med mine messer og andre fortreffelige gjerninger. I Roma er det et ordtak: Salig er den mor hvis sønn holder en messe på lørdag i San Giovanni. Hvor gjerne skulle jeg ikke gjort min mor salig! Men det var for stor trengsel og jeg kunne ikke komme til, i stedet spiste jeg en røkt sild. [42]

Andre steder forteller den aldrende Luther om det usedelige livet i byen og det manglende religiøse alvoret hos sine geistlige kolleger; de spøkte med kurtisaner og sa om den hellige hostien: «Brød er du og brød blir du.» [43] Fra andre kilder vet vi at det til og med forekom grov vold blant de geistlige i byen. Et illustrerende eksempel: To prester røk opp i en krangel på selveste Petersplassen. Spørsmålet var hvor den hellige Margareta var gravlagt – på Sinai eller på et siciliansk fjell. Det endte med at den ene av dem trakk en dolk og drepte kollegaen. [44]

Luther ble nok skuffet over tilstandene i kirkens sentrum, men lite tyder på at han virkelig tok dette inn over seg da han var i Roma. Menneskelig synd og dårskap var saktens å finne overalt. Men opplevelsene ble liggende der, og i ettertid bidro de til det ensidig negative bildet han ga av «Roma» både som by og som religiøs instans.

På veien tilbake vandret Luther en annen rute, over Brennerpasset og Innsbruck. Vel hjemme i Erfurt etter dette sitt livs eneste store reise fortsatte han som før sine plikter ved universitetet og i klosteret. Men det varte ikke lenge før Johann von Staupitz igjen grep inn i hans liv.