Heidi Linde

Pyms mislykka skoletur

Gyldendal

1

Om det aller, aller skumleste i absolutt hele verden

Okei! Sett deg ned, lukk igjen øynene og prøv å se for deg det aller, aller skumleste du kan tenke deg i absolutt hele verden.

Tenk deg lenge og godt om, og når du er ferdig, finner du fram penn og papir og skriver det ned.

Kanskje blir lista di lang. For eksempel sånn som dette:

Liste over det skumleste i verden:

• Gjenferd

• Monster

• Klær som blafrer i mørket – og som plutselig forvandles til noe helt annet enn klær

• Et tomt fangehull der det drypper fra taket

• Et gammelt, falleferdig og øde hus der det knirker i dørhengslene

• En e-post som spør om hvor du bor

• Å måtte hoppe fra 10-meteren

• Dokker i mørket med øyne som sakte flytter seg fram og tilbake

• Å være jaget gjennom skogen av et slemt menneske

• Å være hjemme alene og plutselig høre lyder som du aldri har hørt før

• Lodne og giftige edderkopper

• Hvesende slanger med tunga dryppende av etsende gift

• Sinte hunder som har slitt seg fra båndet

• Grevlinger som biter helt til det knaser

• Rotter fulle av farlig smitte

• En sulten hai som svømmer i havet der du bader

• Mordere

• Kannibaler

• Blodtørstige vampyrer eller tyver som kommer snikende inn i huset ditt en mørk natt

Er det cirka sånn lista di ser ut?

En akkurat sånn liste kunne jeg også ha lagd – hvis det var for en måned siden.

Uansett hvor lang og forferdelig liste du har lagd, er jeg sikker på dette: Min liste er mye, mye skumlere. Enda den er superkort.

Sånn ser den ut:

Liste over det skumleste i verden:

• Gunnar «Glefset» Glefsdal.

2

Om ikke å se seg for. Og om å se lyset

Alt begynte med at læreren vår Hilde kom opp med den fantastiske ideen om at vi skulle dra på skoletur, men som rett etterpå ble påkjørt av en skurk og brakk beinet på tre steder, sånn at vi måtte få vikar.

Kanskje begynte det også litt med at storebroren min fortalte meg at han ønska seg et ninjasverd til bursdagen, noe som straks fikk meg til å begynne å vri hjernen hardt rundt, for hallo! Ninjasverd, liksom?! Hvordan skulle jeg få til det?!

Og hvis du lurer på hvem jeg er, så er selvfølgelig svaret: Pym Petterson. Nøyaktig 12 år og førtisju dager den dagen jeg begynte i 7. klasse. Og som vanlig når det var skolestart i august, var det også bare få uker til storesøsknene mine, tvillingene Sanna og Sigmund, snart hadde bursdag.

Denne gangen skulle de bli fjorten år.

Og mens storesøstera mi – som vanligvis hadde ønskeliste lang som ei bok, ikke ønska seg noe fordi hun helt plutselig var blitt kristen og fra nå av hadde bestemt seg for å være det hun kalte «from og fullstendig uegoistisk», fortalte altså Sigmund at det eneste vi kunne gi han (som han ville bli glad for) var et ninjasverd.

Vi – det vil si storesøsknene mine, mora mi, faren min og meg – hadde akkurat satt oss rundt kjøkkenbordet for å kaste oss over middagen; fiskegrateng med revne gulrøtter.

Jeg hadde nettopp kommet inn døra etter min aller første dag i sjuende klasse, og jeg var superglad, fordi læreren vår Hilde bare noen timer tidligere hadde lagt fram den ideen om at vi, hele klassen, skulle dra på skoletur i skogen med bål, natursti og overnatting i gapahuk.

Men det var ingen som spurte meg om hvordan min dag hadde vært.

For mens søstera mi snakka i vei om den fantastisk spennende boka de hadde fått i KRLE og om alle de skjønne lærerne som underviste på niendetrinnet, la pappa ut om de fabelaktige og kontroversielle prosjektene de var i gang med på jobben. Mamma fortalte om at Kristin hadde ringt med forslag til hotell på den Berlinturen som hun og venninnene bare måtte få til i høst, og broren min påsto at fiskegrateng egentlig ikke var fisk, bare makaroni og noe gammelt skvip.

Som du skjønner: Det er ikke så lett å komme til orde i familien min.

Sigmund løfta vannglasset mot munnen mens han kikka i min retning – men det var ikke for å spørre om hvordan jeg hadde det.

– Du husker hva jeg ønsker meg til bursdagen min, Pym?

Han så på meg over kanten av glasset og jeg håpa han hadde kommet på noe annet. Et par sokker, for eksempel. Det ville vært mye lettere.

– Ninjasverd? sa jeg.

– Jepp! sa Sigmund og satte glasset ned på bordet igjen med et fornøyd, lite dunk.

– Hva skal du egentlig med det? spurte jeg.

– Hvis du har et sånt sverd, har du den absolutte beskyttelse, sa Sigmund. – Visste du at ninjasverd kan dele en hest i to med bare ett enkelt kutt?

Jeg rista på hodet mens jeg tenkte på den stakkars hesten. Og jeg lurte på hvem broren min egentlig skulle trenge beskyttelse fra.

– Våpen skal ikke inn over min dørstokk! sa pappa og så strengt på Sigmund.

– Din dørstokk? sa mamma og kikka opp fra de revne gulrøttene. – Vi er vel flere enn deg som eier dette huset?

– Nemlig! sa jeg, – selv om jeg ikke hadde mer enn søtti kroner igjen på sparegrisen (etter at jeg tømte den før Londonturen i sommer) og vel egentlig ikke eide så mye som en flis av dette huset vårt.

– Så du mener det er ok med våpen? sa pappa og retta gaffelen mot mamma.

– Absolutt ikke, sa mamma. – Til 14-årsdagene deres, har jeg tenkt å kjøpe nye regndresser til dere. Og nye støvler.

Sanna smilte.

– Det høres fint ut, sa hun. – Da kan vi være ute i Guds frie natur uansett vær og vind.

Sigmund derimot, sperra opp øynene.

– Men jeg ønsker meg jo ikke regntøy og støvler! stønna han.

– Det er ikke alltid et spørsmål om hva man ønsker seg, sa mamma. – Noen ganger handler det også om hva man trenger. Og våpen kan du bare glemme.

Sigmund fnyste.

– Pym spurte faktisk hva jeg ønska meg, sa han. – Da må jeg jo være ærlig. Eller mener dere kanskje at jeg skal juge?

– Nei! sa Sanna. – Ærlighet er alltid best. Visste dere at et menneske som lever i ærlighet, faktisk blir i gjennomsnitt flere år eldre enn de som juger?

– Særlig! fnyste Sigmund.

– Det er sant! sa Sanna. – Forskerne har funnet det ut. De gjør tester.

– Hvordan er det mulig å teste noe sånt? flirte broren min. – Tar de liksom og bøyer seg ned over folk som holder på å dø og roper: PÅ EN SKALA FRA EN TIL TI, HVOR ÆRLIG HAR DU VÆRT I LØPET AV LIVET DITT?

Jeg måtte le litt av Sigmund. Og selv om Sanna tydeligvis ikke syntes han var morsom, ble hun ikke sur.

Etter at hun hadde sett lyset som hun kalte det (det vil si: begynt å tro på Gud) hadde hun helt slutta å være sur. Da jeg hadde spurt Sanna hva hun ønska seg til bursdagen, hadde hun straks svart at hun allerede hadde mer jordisk gull enn det hun trengte (hadde du kikka inn på rommet hennes, hadde du selvfølgelig vært enig, men det var likevel sjokkerende at hun innså det!)

Sanna hadde sluttet å smelle igjen dører og dessuten kalte hun meg ikke lenger ting som lus og taper.

Det var ekstremt uvant. Så uvant at det kjentes litt forvirrende.

– Nei, nå snakker vi om noe hyggelig, sa mamma.

– Jeg har gode nyheter! sa jeg.

Men før jeg fikk sagt så mye som s for skoletur, ble jeg avbrutt av mamma. Eller av pappa.

Pappa strakte seg nemlig etter den lille kjelen med smelta smør og da sa mamma:

– Skulle ikke du tenke litt på det høye kolesterolet ditt, Claes?

– Skulle vi ikke snakke om noe hyggelig? svarte pappa.

– Et skikkelig ninjasverd koster cirka totusen, sa Sigmund.

– Hæ? sa jeg.

– Men det er inkludert frakt, altså, sa Sigmund, – det må jo bestilles fra utlandet.

– Nå synes jeg vi skal snakke om noe helt annet enn våpen og kolesterol, sa pappa.

– Er det ikke ganske utrolig at Jesus kunne mette mange hundre folk med bare to brød og fem fisk den gangen? sa Sanna.

– Dere kan ikke nekte meg et ninjasverd, sa Sigmund og så surt mot mamma og pappa.

– Selvfølgelig kan vi det, sa mamma, – vi er foreldrene dine.

– Men når jeg blir 18 bestemmer jeg sjøl, sa Sigmund. – Da kan dere ikke nekte meg noe! Ikke engang om jeg vil bli jagerpilot eller ha kjelleren full av våpen.

– Jeg syntes du sa at du var pasifist? sa Sanna. – Eller var det kanskje forrige uke?

– Pasi-hva-for noe? sa jeg.

Sigmund så på Sanna med iskalde øyne mens han snurpa sammen munnen. Det så ut som om han hadde mest lyst til å smelle knyttneven inn i henne, og jeg tenkte at det egentlig hadde vært fint om broren min også kunne blitt kristen, from og snill.

– Har du tenkt noe mer på det der med konfirmasjon? spurte jeg, så vennlig jeg bare kunne.

– Nei! ropte Sigmund. – Aldri i verden om jeg gjør det!

Søsknene mine skulle begynne med konfirmasjonsundervisning nå i høst, men Sigmund hadde allerede sagt fra at han nekta å konfirmere seg. Og det var dessverre lite som tyda på at han hadde forandra mening og for eksempel funnet ut at også han skulle bli kristen og skikkelig snill.

– Men ta det med ro, sa pappa og skrapte tallerkenen. – Det er da ingen her som tvinger deg til å konfirmere seg!

– De som konfirmerer seg driter egentlig i hva det står for, sa Sigmund. – De gjør det bare for å få gaver og penger!

Han satte opp et frekt glis mot Sanna. Men ikke engang dette fikk henne til å bli sur.

– Du får bare si hva du vil, sa hun og smilte dette nye, milde smilet sitt. – Jeg velger å vende det andre kinnet til.

Broren min fnyste.

– Dessuten, sa Sanna og la en hånd på brystet, oppå den rosa genseren, – så kjenner jeg Gud her inne.

– Er han der inne? sa jeg.

Jeg lente meg nærmere. Sanna nikka rolig.

– Du kan også se lyset, Pym.

– Kan jeg?

Jeg kikka mot lampa som hang over kjøkkenbordet, men det var vel ikke akkurat det lyset hun snakka om.

– Er det mer fiskegrateng? sa pappa og så mot ovnen.

– Jeg tror egentlig ikke Sanna har sett lyset, flirte Sigmund. – Jeg tror hun bare har sett han der nye konfirmasjonspresten som var på skolen før ferien. Jeg tror det er derfor hun plutselig er blitt kristen.

Sigmund lo høyt. Og Sanna rødma. Jeg så det helt tydelig; en knallrosa farge som plutselig flamma opp over kinnene hennes.

– Gi deg nå, Sigmund! sa mamma. – Om Sanna vil være kristen, må hun da få lov til det.

– Tusen takk, mamma, sa Sanna. – Og jeg syntes forresten vi bør begynne å synge for maten.

– Hæ? sa mamma.

– Er klokka blitt så mye? utbrøt pappa og kikka opp på klokka over kjøkkenbordet. – Nå kommer jeg for sent til møtet.

Han reiste seg raskt fra bordet.

– Møte? sa mamma. – Du og jeg skal jo sitte barnevakt i kveld.

– Skal vi det? sa pappa.

– Husker du ikke det? sa mamma. – Unni og Jan skal på tangokurs, og jeg har lovet at vi skal passer Helga-Sun.

– Skal onkel og tante begynne å danse? sa Sigmund.

– Jeg beklager, men jeg er virkelig nødt til å gå på det møtet, sa pappa. – Det er en tysk bygningsingeniør som kommer for å fortelle om en helt ny teknikk innenfor stålkonstruksjoner.

– Wow! sa Sigmund. – Det høres jo helt utrolig kult ut!

Det virka som om det bare var jeg som la merke til den frekke tonen hans.

– Jeg kan bli med deg å passe, sa jeg til mamma.

Hun nikka og reiste seg fra bordet.

– Fint! sa hun. – Jeg går og ringer Unni og spør når de skal dra.

– Jeg skal ned til Niels, mumla broren min og skjøv den tomme tallerkenen vekk fra seg.

– Og jeg skal på møte i Bibelgruppa, sa Sanna, og så reiste hun også seg.

Og før jeg fikk sagt noe som helst – for eksempel «Er det noen som lurer på hvordan jeg har hatt det i dag?» eller «Vi skal faktisk på en skoletur snart, vi!» var kjøkkenet tomt.

Det eneste som var igjen var meg – og et bord fylt med skitne tallerkener.

– Takk for mat og drikke, oppvasken tar jeg ikke, mumla jeg for meg sjøl og reiste meg sakte.

Men jeg gjorde faktisk det.

Jeg rydda av bordet og skylte tallerkenene før jeg putta dem inn i oppvaskmaskinen sammen med glass og bestikk. Jeg satte den skitne forma i vann med en skvett Zalo oppi og til slutt tørka jeg over bordet med en klut.

Ikke for å skryte eller noe sånn, men noen ganger er jeg bare et helt utrolig godt menneske.