Knut Faldbakken

Gjensynet

En kriminalroman

Del 1

Komiteen

1

Carl-Erik hadde brukt telefonen da han kontaktet Else, han var ikke på Facebook. Det gjaldt å finne en møtedato som passet for alle fire. Da han nevnte «de døde», var det noe som bare glapp ut av ham, det lød ikke bra. Han prøvde straks å rette opp skaden:

– Jeg mener, vet du om noen andre døde? Han visste bare om én.

– Nei … Men det burde vi selvsagt undersøke. Det kan jo hende at det ikke bare er …

Svaret kom kjapt, som om hun hadde vært opptatt av nettopp dette og var ivrig etter å få sagt det, men ikke helt kunne finne de rette ordene, hun heller. Han skjønte at hun også tenkte på Hein.

– Jeg syntes i hvert fall jeg måtte nevne det.

I stillheten som fulgte, innbilte han seg at han hørte pennen mot papiret mens hun noterte. Else var komiteens selvskrevne sekretær.

De ble enige om å prøve å få avholdt møtet allerede kommende tirsdag. En slik festlig sammenkomst som de planla, krevde grundige forberedelser, og tiden gikk fort nå da våren begynte å melde sin ankomst. Else foreslo at de skulle møtes hjemme hos Hedda. Før Carl-Erik rakk å spørre tilbød hun seg å sjekke om det passet. Hun var nemlig sikker på at det var okei. Hedda hadde nylig flyttet tilbake til byen med en ny mann. Else hadde truffet dem tilfeldig på CC-sentret, og fått inntrykk av at Hedda absolutt var interessert i å gjenoppta kontakten. De bodde i en ny, dyr leilighet, i Bryggerikvartalet, og kjente hun Hedda rett, var hun ivrig etter å få vist den fram. Else hadde alltid beundret Hedda og ville gjerne framstå som den som var oppdatert på det meste som angikk den gamle skolevenninnen. Et møte i festkomiteen ville gi henne en kjærkommen anledning til å styrke forbindelsen.

På CC-sentret hadde de klemt påtatt hjertelig og forsikret hverandre at de slett ikke hadde forandret seg stort på disse årene, en elskverdig løgn som gjaldt dem begge. Men Hedda tok seg fremdeles godt ut, omhyggelig som hun alltid hadde vært med utseendet sitt. Det var lett å føle seg pjuskete og grå ved siden av henne, nå som før.

Den nye mannen hadde hun bare så vidt rukket å hilse på før han skrittet av gårde og overlot de to kvinnene til seg selv, han hadde et ærend hos Clas Ohlson. Det passet Else godt, det var Hedda hun var opptatt av. De hadde vært klassevenninner i videregående, de gikk begge språklinja. Det hadde vært nesten bare jenter i klassen. Hedda hadde overstrålt dem alle. Nå fortalte hun at mannen var mye ute og reiste. Det ble sagt med et henslengt ettertrykk, som om hun slett ikke beklaget dette, det var nesten tvert imot, som om reisingen hans skulle ha vært en forutsetning for at ekteskapet fungerte. Så hun var kommet dit, hun også, tenkte Else. I hennes eget liv var det heller ikke stor plass for romantikk. For Hedda hadde det vært annerledes. På skolen hadde hun vært den typen alle forelsket seg i. Hva hun var opptatt av, hvordan hun snakket og kledde seg, ble kopiert av venninnene som misunte henne alt. Også kjæresten, superkjekkasen Hein. Hvor de to enn oppholdt seg, lå romantikken som en ladning i luften. Venninnene hadde brukt mye tid på å spekulere på parets sexliv.

Hedda hadde ikke nevnt noe om barn, og Else følte at det ville vært påtrengende å spørre, hva det nå enn kom av, kanskje måten Hedda snakket og tedde seg på. Hun var ikke den ’moderlige’ typen, tenkte Else. Selv hadde hun og Andreas fått en datter.

Else var spent på leiligheten i Bryggeriet. Hun jobbet i et eiendomsmeglerfirma og visste hva det kostet å kjøpe seg inn der. Hun hadde sett tegninger og planer, men aldri vært innenfor døren i et av byens mest attraktive nye boligkomplekser. Denne nysgjerrigheten kunne hun lett forklare både for seg selv, og andre, som «profesjonell». Det var jo noe som angikk jobben hennes. Hennes egne planer om snart å kunne flytte fra rekkehuset på Mæhlumsløkka til noe mer moderne og praktisk, gjerne nærmere sentrum, nå da datteren var flyttet ut, var blitt effektivt stoppet av ektemannens sykdom.

Carl-Erik virket takknemlig da hun tok på seg å verve Hedda til komiteen. Hun skulle også kontakte Oscar. Han var selvskreven som medlem av festkomiteen. Bare navnet hans frambrakte skjeve smil hos gamle skolekamerater. Han hadde vært doven på videregående og ligget an til stryk i flere fag, men var klassens – ja, hele kullets, suverene showman og muntrasjonsråd. Ingenting – og slett ikke eksamensnerver – kunne ha hindret ham i å delta med bånn gass i russetidens festligheter. En velvillig skjebne hadde latt ham slippe igjennom nåløyet med et nødskrik. Nå var han fotograf med en viss suksess, jobbet mest frilans mens en assistent tok seg av hverdagsoppdragene i atelieret i Torggata. Oscar hadde hatt flere kjendiser på kundelisten. Else holdt greie på slikt. Han var frilanser, både når det gjaldt jobb og livsstil. Det syntes hun var spennende, i hvert fall litt på avstand. Han hadde bare å stille opp.

Else, Carl-Erik, Oscar og Hedda. Det var de fire fra avgangskullet ved Hamar katedralskole 1985 som hun visste om, med adresse i hjembyen. Det vil si, Jonas var visstnok blitt observert i Hamar, men det var en stund siden nå, lenge før påske. Elses mor hadde hørt det i frisørsalongen. Ingen der visste noe om at han skulle ha flyttet tilbake. Det ville nok lokalavisen i så fall ha spandert en notis på. Jonas vakte ennå hamarsingenes interesse. Han hadde skaffet seg et navn internasjonalt som reporter fra verdens urolige hjørner. Dessuten hadde han debutert som forfatter. Else hadde ikke lest noe han hadde skrevet. Noe stanset henne der. Hun merket at moren sendte henne et langt blikk da hun avleverte nyheten, men hadde ikke latt seg merke med noe. Moren elsket å formidle sladder fra frisørsalongen. Else visste at det meste var rør og oppspinn. Men hun kunne ikke underslå et brått tankekast som transporterte henne de mange årene tilbake og fikk henne til å lure på hvordan det hadde vært å møte igjen Jonas her i Hamar, for eksempel på CC-sentret, sånn helt tilfeldig.

Carl-Erik var lettet da samtalen var over. Han hadde vært redd for at dette med «de døde» som uforvarende hadde plumpet ut av ham, hadde vært et overtramp, omtrent som å «snakke om reip i hengt manns hus». Nå var de to om ansvaret, beslutningen om hvorvidt temaet skulle bringes opp på møtet eller ikke. Det var en slags trøst i å vite at han ikke var den eneste som gikk og tenkte på Hein og ulykken, selv etter alle årene som var gått. Nå da avgangskullet fra 1985 skulle treffes igjen til trettiårsjubileum, ville det som hadde hendt oppe på Høgvarden Fjellstue den gangen, måtte bli et uunngåelig tema, slik han så det. Men det var jo ikke sikkert at alle hadde det på samme måte.

2

Hedda tok imot dem i en sky av cologne, ropte ut navnene deres så ekkoet runget nedover trappeoppgangen, smilet var bredt som alltid, tennene feilfrie, håret like blondt. Hun hadde allerede dekket på det romslige kjøkkenbordet, det skulle bli te og nybakte scones med spansk skinke og ost. Men først ville hun gjerne vise gjestene omkring så de fikk beundre leiligheten, ikke minst utsikten fra balkongen.

Den høylytte hjerteligheten fra entreen ble vanskelig å holde ved like, så de fire beveget seg litt på halvdistanse mens de i overdrevne vendinger skrøt av rommene og interiørdetaljer. Og selvfølgelig utsikten. Det var i kveldingen siste halvdel av april, Mjøsa lå blikkstille og speilte åsenes mørke profiler i den siste stripen av dagslys.

– Perfekt tid og sted for et glass gode bobler!

Oscar lot hånden sveipe over det magiske hedmarkspanoramaet.

– Vi burde utbringe en skål for oss heldige hamarsinger som får ha hele denne herligheten for oss selv. Ingen utenfra har noen anelse om hvor vakkert det er her på Hedmarken!

– Jeg har en flaske Prosecco i kjøleskapet, hvis dere virkelig … Hedda var klar på et øyeblikk, leppene glinset i skumringslyset.

– Det hadde vært hyggelig, men … Vi er vel kommet hit for å jobbe, slo Carl-Erik fast.

Else sendte ham et takknemlig blikk. Hun var glad for å slippe rollen som «den fornuftige» nå i kveld. Fornuften hadde likevel ikke helt sluppet taket, hun noterte seg det fulle askebegeret plassert nærmest demonstrativt midt på terrassebordet. Hun hadde også merket seg Heddas antrekk: topp og slacks i svart med et enkelt, tvinnet sølvbelte rundt livet. Svarte pumps med skyhøye hæler. Utringningen var akkurat så dyp at man kunne ane blondekanten på bh-en hennes, ikke dristig, ikke engang på kanten, bare et lite hint om at hun hadde mer å by på. Hedda slapp unna med det meste, staselig som hun var, selv tretti år etter. Men vil det vare? undret Else. Hun konstaterte at det elegante antrekket strammet på steder der det helst skulle ha sittet løst og ledig. Selv følte hun seg komfortabel i jeans og en sporty, hvit høyhalser som satt som den skulle på den veltrente kroppen hennes. Og joggesko var jo det mest praktiske, dessuten det eneste komfortable en kunne ha på bena når en skulle gå et stykke. Hun hadde tatt turen hit ned, fra Mæhlumsløkka, til fots. Hun sørget for å få mosjon også når hun ikke trente på Espern. Dessuten likte hun å trekke inn den skarpe, rene luften som både luktet og smakte tidlig vår.

Omvisningen var over. Festgnisten som brått var blitt tent, sluknet like raskt. Hedda hadde tent en sigarett og bød pakken rundt. Alle takket nei. De innså at det var blitt for kjølig til at det gikk an å oppholde seg på terrassen. Varm te og hjemmebakst innendørs fristet mer. Hedda stumpet røyken, gikk først inn, slo ut med armene og ba dem slå seg ned. De hadde vært igjennom hele leiligheten bortsett fra soveværelset, The master bedroom, som Hedda kalte det. («Der ser det ut som lynet har slått ned. Det får dere ikke se, det har dere ikke godt av. Ha ha …»). Mannen hennes var tydeligvis ikke hjemme. Else savnet bilder av familien på veggen, ektemann, barn. Barn var jo ikke blitt nevnt da de møttes på CC-sentret, nå skjønte hun hvorfor. I denne leiligheten var det ikke plass til barn. Else så seg rundt og fant omgivelsene upersonlige, nærmest kalde, til tross for smakfull innredning og påkostede pyntegjenstander utstilt mot en nøye uttenkt fargeskala som gikk mest i gråtoner. Et fat fylt av dyre solbriller sto på bordet i entreen.

En bredt duftlys sto midt på spisebordet og overdøvet selv hjemmebaksten med sin aroma. Fatet med scones gikk rundt. Hedda skjenket te og opplyste at hun hadde flere scones i ovnen, noen med oliven og krydderurter. Baking var blitt en hobby, det var jo så gøy. Hun fulgte flere bakeblogger.

3

Else hadde satt opp en dagsorden. Diskusjonen begynte mens de spiste. Først måtte de bli enige om en reunion tretti år etter, overhodet var noen god idé. De hadde jo valgt å ikke feire tjuefemårsjubileet. Det hadde aldri vært noen diskusjon om den saken, alle hadde følt at det var gått for kort tid siden siste gang, hendelsene som knyttet seg til tjueårsfeiringen lå altfor nært i tid. Nå var det gått ti år. Carl-Erik som hadde vært komitéleder sist, og som nå hadde tatt initiativet igjen, mente at det dreide seg om et være eller ikke være: Skulle avgangskullet fra ’85 samles igjen og skape en tradisjon omkring feiringen av runde tall, måtte de trå til nå.

Ingen sa ham imot. Det oppsto en liten pause i samtalen. Alle rundt bordet kunne godt tenke seg å tilbringe en festlig aften, spise og drikke godt i selskap med gamle skolekamerater, mimre og kanskje danse litt. Men alle tidde, som etter en uuttalt overenskomst. Avgjørelsen måtte bli Heddas. De andres blikk snek seg i hennes retning da hun reiste seg for å gå og fylle tekannen på nytt. Ved kjøkkenbenken snudde hun seg halvveis, som om hun plutselig kom på noe:

– Klart det! sa hun høyt og tydelig. – Klart vi skal ha en fest, det er jo en evighet siden sist. Hun ga dem et av sine berømte smil før hun snudde ryggen til og konsentrerte seg om vannkokeren.

Hun var tøff. Hun hadde alltid vært en tøffing, tenkte Else.

– Enig med Hedda.

Oscars travle fingre lekte med tekoppen som om den skulle ha vært et drammeglass.

– Klart vi må kalle sammen gamlingene. De som er igjen av oss.

– Så gamle er vi da ikke …

– Så så … Oscar dyttet til Carl-Erik med albuen. – Vi bør ikke diskutere alder med damer til stede.

Else delte ut ark til dem som ikke hadde noe å skrive på, det ville si de tre andre. Carl-Erik hadde spart på listene over 1985-kullets elever. Til tjueårsjubileet hadde de leid en fjellstue, Høgvarden, som senere hadde blitt oppgradert og nå kalte seg høyfjellshotell. Det lå et stykke oppe i Gudbrandsdalen. Valget hadde vært populært. Mange hadde hatt sterke minner fra Høgvarden etter et par legendariske fester der oppe sammen med russ fra Vinstra og Lillehammer. Nå var det ingen rundt bordet i det røykblå kjøkkenet i den stilige leiligheten i Bryggeriet som antydet at det ville vært gøy å dra dit opp igjen. I stedet diskuterte de lokaler i Hamar og nærmeste omegn, restauranter, hoteller, gjestegårder. Det var mye å velge imellom. Det som det fort ble enighet om, var tidspunktet, første eller annen weekend i september, avhengig av hva som var ledig.

– Hvor mange blir vi?

– Umulig å si. Sist var vi seksti påmeldte, femtitre kom. Else konsulterte notatene sine.

– Det er ti år siden. Skal vi satse på cirka førti? Carl-Erik snakket som om han hadde hastverk.

– Aner ikke. Vi får bare sende ut invitasjon til alle og se hvordan responsen blir.

– Alle på lista?

– Den var à jour sist.

– Det blir lettere nå, alle er på Facebook.

– Alle? Jeg er ikke på Facebook. Carl-Eriks utsagn lød som en uavhengighetserklæring, ansiktet hans uttrykte en merkelig blanding av trass og beklagelse.

– Du som er lærer? Oscar lot ikke denne godbiten passere. – Er du ikke interessert i hva elevene dine driver med på fritida?

– Jeg foretrekker den verbale rapporten.

– Du retter kanskje prøvene deres med fjærpenn også?

Alle lo. Oscar holdt fram, red på bølgen.

– Vi kan altså ha noen enkeltstående raringer i denne gruppa som ikke er på Face. For å spore opp dem har vi et utmerket verktøy som heter Internett. Der finner du alle.

– Bortsett fra dem … Carl-Erik så seg rundt som om han søkte hjelp, og merket hvordan forlegenheten hans la en demper på de andre som skjønte hva han siktet til, men overlot til ham å uttale ordene.

– Jeg mener, noen har kanskje … er kanskje ikke med oss lenger.

– Det må vi nesten regne med. Hedda sto igjen borte ved kjøkkenbenken, lente seg mot den som om hun poserte. – Vi kjenner jo én, ikke sant? Så er det bare å finne ut om det er flere.

Så kald, tenkte Else. Her sitter vi andre som på nåler.

– Hvem tar på seg å skaffe den oversikten? Hedda fortsatte, snakket høyt som om ekstra stemmebruk var nødvendig for å overdøve tausheten som hersket.

– Det er nettopp det … Carl-Erik nølte. – Det blir det rene detektivarbeidet. Jeg så for eksempel en dødsannonse i Aftenposten, i november, tror jeg det var. En Kjell Haraldsen. Født i ’66. Kan det ha vært vår Kjell Haraldsen? Han som gikk på språklinja?

– Kjell, ja. Jeg husker ham. Oscar var med igjen: – Stille type.

– Vet dere navn på noen i familien hans? Jeg mener, til den riktige Kjell Haraldsen? Det sto bare noen få navn i annonsen. Begravelsen skulle skje i Mandal.

– Haraldsen er jo et ganske vanlig navn, Kjell også, funderte Else.

– Vi lever i dataalderen, folkens. Oscar begynte å bli utålmodig. – Folkeregisteret, skattelister, adresselister, alt er bare et tastetrykk unna. Jeg kan bare ikke tro at det dreier seg om særlig mange. Jeg sier som Calle her … Han dultet Carl-Erik ertende i siden igjen. – Vi er da ikke blitt så gamle!

Latteren lød hul og tvungen. Oscars forsøk på å spøke bort det alle satt og følte på, at døden var et tema som angikk dem spesielt, som angikk hele kullet som hadde gått ut fra Hamar katedralskole i 1985, var mislykket.

Ingen meldte seg frivillig til denne spesielle letejobben.

4

Det ble lettere å snakke om sykdom og død etter dette.

– Margrethe Vestby har fått brystkreft. Jeg så det på Facebook. Det var Else som slapp den opplysningen. – Jeg vet ikke hvordan det har gått med henne.

– Jeg hørte at Jon-Arne hadde … gått bort. Carl-Erik så konsentrert ned i bordet, strøk det som var igjen av lysluggen bort fra pannen. Fingrene hans var lange, håndleddene under skjortemansjettene smale. Han hadde vært en habil tennisspiller i juniorklassen.

– Hvor hørte du det?

– Husker ikke. Det må ha vært på skolen. Jeg forsto det som at det var hjertet. Han hadde visst flyttet til Sverige. Jobbet som lege der.

– Jo-Jo Hagemann, ja. Oscar var på ballen igjen. – Det overrasker ikke meg. Han jobbet på sykehuset i Elverum. Dro over til Sverige og tok ekstravakter. Tjente rått med penger, men stresset seg bort fra hjem og familie. Ødela helsa. Jeg traff ham en gang jeg var på en jobb i Karlstad. På Stadshotellet. Han må ha veid hundre og femti kilo. Oscar blåste opp kinnene. Fingrene tegnet en ballongfigur i luften. – Det var krepsesesong. Han bestilte seksti kreps … til oss to! Bare se hvordan dét gikk … Han klappet seg på den trinne magen. – Jeg tror vi gjorde kål på et par akevittflasker også. Han lente seg tilbake, vippet på stolen. – Ja ja, sånn kan det gå. Stakkars fyr.

– Og så Gunnar Kvislie da, han … er ikke med lenger heller.

Carl-Erik snakket som om han leste opp fra en liste. Det var tydelig at han hadde tenkt igjennom dette. – Han var ikke med til Høgvarden heller.

– Sukkersyke. Jeg husker at han sendte et brev til komiteen … Else bladde i papirene sine som om hun ventet å finne brevet stukket vekk i bunken.

– Det er bare et annet ord for alkoholisme. Nå var Oscar kommet skikkelig i siget. – Du kan jo si at han var på god vei. Det er bare å innse det, folkens, vi er kommet i faresonen.

– Susanna er gift i USA.

– Ikke noen direkte dødsårsak, eller hva? Oscar igjen. Gravølstemning var ikke noe som passet hans lynne.

Ingen lo.

– Jeg vet ikke om noen som har hørt fra henne siden hun dro. Elses tonefall tagg om konsentrasjon og saklighet.

– Herregud, vi sitter her som noen gråtekoner!

Hedda var skarp i stemmen, furene i munnvikene trådte fram. – Det må da kunne gå an å få begynt på den lista. Hun vendte seg til Else: – Skriv opp Hein. Der er det i hvert fall ingen tvil.

– Hein, ja … Oscar vippet stolen tilbake igjen og stirret i taket. Han hadde trendy mørk skjeggrot. Hårmanken var tett og svart. Han hadde svart hårvekst på håndbakene også.

Else bladde fram og tilbake i den tynne papirbunken. Samtalen hittil hadde i hovedsak gått ut på å unngå å snakke om Hein.

Ingen skrev.

– Men så skriv da, kommanderte Hedda.

Else begynte å notere noe øverst på arket. Carl-Erik vippet pennen mellom tommel og pekefinger uten å skrive.

– Hva er det med dere, da, folkens?

– Jeg vet ikke, Hedda … Det kommer bare så nært igjen. Else var blank i blikket.

Carl-Erik nikket. Oscar tidde.

Stillheten lå over bordet som lokket på en trykkoker.

– Dere var forelsket i ham alle sammen! Hedda så fra den ene til den andre med oppspilte øyne, fanget ingen blikk.

– Du mener da ikke … Oscar skar en grimase.

– Kom igjen, dere vet det er sant, det er ikke noe å skamme seg over. Det gjaldt ikke bare dere: Hele klassa var forelsket i ham. Halve skolen. Alle ble forelsket i Hein. Ikke noe gær’nt i det. Det var bare sånn han var! Hun grep om bordkanten med begge hender, skjøv seg halvveis opp av stolen. Hun hadde lange negler, mørk neglelakk. – Men det er ti år siden han døde, og nå skal vi ha en fest, og … og …

Hun måtte samle seg. Det kostet likevel å snakke så frimodig om ektemannen og ulykken som hadde rammet ham.

– Og den skal han neigu ikke få lov til å ødelegge for oss!

Dermed måtte også hun opp i øyekroken med håndbaken.

Før de gikk ville vertinnen demonstrere den nye gasspeisen, et stilig rektangel i børstet stål. Innfelt i den hvitmalte murveggen lignet den et moderne kunstverk. Den symmetriske dobbeltraden av spisse, blå flammer kunne skrus opp eller ned. Hun skrudde helt opp.

– Dere vil ikke tro hvor godt den varmer.

De kunne ikke akkurat kjenne det der de sto, på vei ut i entreen, klare til å si adjø og takk for i kveld. Den lille hveselyden fra gassen ga ikke noe lunt inntrykk. De blå blussene så kalde ut.

Det ble noen keitete klemmer til avskjed. De var tross alt ikke overstadige russ lenger. Det hadde nok hjulpet på stemningen om det var blitt tatt hull på den vinflaska.

5

– Kul dame!

Oscar trakk inn den kjølige kveldsluften og pustet ut med en lyd som om han kom ut av en dykkerklokke. De hadde stanset på fortauet rett utenfor boligkomplekset. Ingen av dem lot til å ha hastverk med å komme seg hjemover.

– Hedda holder koken, ja. Tross alt. Carl-Erik virket lettere til sinns enn han hadde vært under selve møtet.

– Jeg synes litt synd på henne, jeg. Det kan ikke være så lett … Jeg mener … Else fullførte ikke.

Oscar tok over:

– Lett? Jeg vetta faen. Først prater hun i vei omtrent som om Hein skulle ha vært en hvilken som helst fyr som har stempla ut, og anklager oss for å være bleike. Så blir hun plutselig på gråten, ikke sant? Og så tenner hun opp i krematorieovnen! Jeg mener, hva faen …?

– Det er klart det er mange følelser på gang. Treffe oss igjen etter alle disse årene. Kanskje hun rett og slett trengte å …

– Å hva da? hugg Oscar inn. – Provosere oss? Vi var vennene hans, ikke noe mer. Herregud, slik hun la i vei!

– Jeg vet ikke. Kanskje hun trengte å bevise noe, for seg selv også? Demonstrere at hun har lagt alt sammen bak seg?

– Drive ut demonene … Carl-Erik avla diskusjonen et besøk i et lett teatralsk tonefall. De andre stusset.

– Beklager, jeg så en Ingmar Bergman-film på Cinemateket i forrige uke. Innlederen der snakket mye om demoner.

– Jeg trodde du underviste i realfag?

– Selv realister har lov til å være interessert i film.

– Cinemateket er i Oslo.

– Det går tog hver vei hver time.

– Det kan ikke ha vært bare lett for henne …

Else slapp ikke tråden. Mennenes småkjekling brakte tilbake den ubekvemme stemningen som hadde oppstått like før oppbruddet hos Hedda.

– Hva da?

– Å være sammen med en som Hein, og så … Det hadde jo liksom alltid vært de to. Jeg kan ikke huske at noen av dem var kjæreste med andre. De giftet seg rett etter at vi var ferdige på Katta, hørte jeg, så forsvant de til utlandet. London, var det visst. Det sto litt om dem i lokalavisa. Så ble det stille. Og så skjedde dette med Hein …

– Var du forelsket i ham?

– Ikke vær dum!

– Det høres da ut som du hadde ham på radaren.

– Hadde ikke alle det, da? Hein var helt spesiell. Hun også. Det må du da innrømme. Du var kanskje en av dem som gikk der og var forelsket i Hedda, du, og var sjalu på Hein? Det var mange av dem …

– Begynner du også, nå? Oscar ga henne en kameratslig dytt, hun måtte gripe tak i armen hans.

– Hey, hey …! ropte Carl-Erik advarende.

– Gi deg!

Hun slapp ikke taket.

Til å begynne med brukte de hele fortauet der de gikk mot sentrum. Så trakk de tettere sammen. Det skyldtes ikke bare kveldskulda. Det føltes godt å kjenne kroppskontakten, enda de jo ikke var noen ungdommelig, sammenvevd klynge på bytur. Else gikk i midten, overrasket over hvor godt hun trivdes med å rusle slik, gatelangs, i den kjølige, lyse kvelden sammen med de gamle skolekameratene som hun ikke lenger kunne si at hun «kjente», men likevel følte en merkelig fortrolighet med. Ingenting var jo som den gangen, likevel brakte det fram glemte tanker å gå her sammen med disse mennene, høre stemmene deres (som hadde forandret seg mindre enn kroppene og ansiktene), kjenne et snev av etterbarberingsvann og en annen god lukt, som av brent kaffe, fra Oscars stilige skinnjakke.

– Jeg mener, vi var jo alle der da han døde.

Det var lettere å si slikt rett ut i luften, enn ansikt til ansikt.

– Klart det angår oss også!

Oscar stanset, Else slapp taket. Han tok sats:

– Skolekameratene. De forfølger deg. Du slipper ikke unna dem. Du utsettes for et bombardement av inntrykk, skurer av info fra en haug av mennesker, de samme folka, seks timer om dagen hver jævla dag i mange år! Hele skoleløpet er et sosialt jævla sosialpsykologisk laboratorium! Du kjeder ræva av deg nitti prosent av tida og har ikke annet å gjøre enn å observere de andre, merke deg hver minste detalj, hvordan de snakker, hvordan de kler seg, geberder seg, følge den fysiske utviklingen deres: små pupper, større pupper, hvem er høyest, hvem er sterkest? Hvem er glupest? Hvem er dummingen?

Oscar, vitsemakeren, snakket alvor nå:

– Og det er jo ikke bare på skolen vi er sammen, tenk på festingen! Da skifter folka ham, da viser de fram nye egenskaper: Hvem er den mest populære? Hvem er taperen? Hvem blir fullest? Hvem er lett på tråden? Hvem er veggpryd? All denne informasjonen får du banket inn akkurat i den perioden du selv formes som person. For du blir også observert, ikke sant? De er der når du har lest på leksa og briljerer. De er der når du driter deg ut i fylla. De vet hvem du er forelsket i. De vet når du juger om at du har skåra med den eller den. De vet mer om deg enn noen andre. Du vet mer om dem enn mora deres. Om du liker dem eller ikke, spiller ingen rolle, de er der, de kommer seg inn under huden på deg. De angår deg enten du vil eller ikke!

Han langet ut et spark etter et pappkrus som lå i rennesteinen, bommet, prøvde igjen, hardere, traff perfekt og fulgte krusets bue gjennom luften til det landet på det motsatte fortauet før han fortsatte i en roligere tone:

– Vi var tjueårsjubilanter oppe på Høgvarden, voksne veletablerte samfunnsborgere, liksom. Men etter et par timer og et par drinker var vi atten år igjen, for vi kjente hverandre på en måte som aldri kan forandres. Det var de gamle båndene som bandt oss sammen. Og gamle konflikter. Kom ikke her og fortell meg at dere ikke merket spenningen som oppsto da Jonas plutselig dukket opp.

– Og så …, begynte Carl-Erik stillferdig, men rakk ikke å avslutte.

– Og så skulle det altså skje en ulykke. Og den skulle ramme akkurat ham.

– Hein, ja. Den beste av oss …

Oscars lange enetale hadde gjort inntrykk på Else. Hun hadde aldri opplevd at han gikk ut av rollen sin som moromann.

– Og vi fikk aldri vite nøyaktig hvordan det skjedde.

Hun hadde ment å glatte over, men oppnådde det motsatte.

– Akkurat! Hvordan skal en bli ferdig med noe sånt når ingenting kommer fram i lyset? Hva var meningen med hemmelighetskremmeriet?

– Hemmelighetskremmeri? Nå var det Carl-Erik som reagerte. – Der overdriver du vel. Politiet gjorde jobben sin og kom fram til en konklusjon. Pressen er skånsomme med detaljer når de rapporterer om slike hendelser. Var det i hvert fall den gangen.

– Pressen …! Oscar støtte det foraktelige ordet ut mellom tennene. – Der har du virkelig kilden til saklig informasjon. Hva fikk for eksempel Hedda vite?

– Hun fikk nok beskjed. Nære slektninger får alltid det. Carl-Erik ville stadig rydde opp. – Ingen av oss kan si noe sikkert om hva Hedda vet eller ikke vet. Hun har jo ikke hatt kontakt med noen av de gamle skolekameratene på disse årene. Så vidt jeg vet, da.

– Hun har i hvert fall ny mann.

– Har du truffet ham?

Begge mennene hadde vendt seg mot Else. De kunne ikke være informert. Det slo henne at Hedda ikke hadde nevnt mannen sin en eneste gang under samværet. Hun kjente at hun ble rød på halsen, nøt for en gangs skyld å være i fokus. Det korte møtet på kjøpesentret hadde gitt henne tid nok til å fastslå at Hedda hadde gjort et overraskende valg. Ikke at han (hun kunne ikke for sitt liv komme på navnet) hadde virket utiltalende, han var tvert imot ganske kjekk å se på, en røff, litt skjødesløs type, ikke spesielt høy, men atletisk med uryddig hår og brunbarket hud som på en som driver mye med utendørsaktiviteter, kanskje klatring, surfing eller en annen risikosport, hadde hun tenkt, eller bare en som ferierer litt for ofte i Syden. Han var kledd i dress, men var ingen dresstype, beltespennen var for stor og blank. Armbåndsuret også. Hun hadde oppfattet at han snakket med et anstrøk av hedmarksdialekt. En handyman, hadde Else tenkt. En oppkomling utkledd som forretningsmann. Kanskje han drev en hurtigmatkjede, eller solgte bildeler på nettet; en frilanser bra til sitt bruk. Lady og landstrykeren. Hun følte en liten tilfredsstillelse ved tanken. Venninnen hadde definitivt ikke skutt blink denne gangen. Eddi! nå husket hun navnet. Hedda hadde kalt ham Eddi. Både navnet og framtoningen passet godt på en type fra de mørkere innlandstrakter som hadde vokst ut av bygda og ville opp og fram. Så hadde Hedda nevnt, liksom i forbifarten, at han «hadde jobbet flere år i Nordsjøen». Som om hun kjente at det måtte etableres en balanse.

– Jeg hilste bare så vidt på ham en gang jeg traff dem på CC. Han jobber i Nordsjøen. Han er en del yngre enn henne.

– Jobb i Nordsjøen, ja. To uker på, fire av med topplønn. Så lenge det varer … «Times they are a-changing …» Carl-Erik tok til å nynne på den gamle Dylan-låten. Han var hverken spesielt musikalsk eller noen oppfinnsom humorist.

– Du mener fire uker på …? Oscar flirte. Humøret var tilbake, blinket i de kvikke øynene. – Jeg mener på Hedda …

– Vi skjønner hva du mener. Else sendte Carl-Erik et innforstått blikk. – Du er tent på henne ennå.

– Jeg mener bare at hun holder seg godt.

– Det gjør vi da alle! Elses latter stilnet raskt. Hun hadde ikke vært venner med speilbildet sitt den siste tiden, syntes treningen og alle diettene ga liten uttelling, tenkte ofte: Skal det virkelig være over allerede?

– Selv Hedda fyller femti om et år.

Tanken på Heddas kløft mellom brystene og stengte soveromsdør tente en merkelig lengsel i henne.

– Jeg tenker mer på hvordan hun fylte den titten-tei-toppen, jeg.

En typisk Oscar-replikk. Ingen lo av den heller.

6

De gikk Grønnegata, forbi det gamle fengselets ruvende teglbygning, mot Stortorget. I krysset ved Kirkebakken måtte de skille lag.

– Det er ikke seint … Noen som kan tenke seg en rask halvliter på Irishman? Oscar hadde tydeligvis ingen hast med å komme seg hjem, han hadde ingen å komme hjem til for tiden. Alle visste noe om Oscars privatliv. Den siste skilsmissen var til og med blitt omtalt i Se og Hør.

De hadde stanset, som om et besøk på The Irishman var et spørsmål som måtte overveies grundig. Oscar hadde jo rett, klokka var bare litt over ni. Voksne mennesker som lever normale liv, har vanligvis et bestemt tidspunkt når de mener de bør være hjemme. Men må det være slik når man ikke lenger har hjemmeboende barn?

De sto der og følte på hver sin måte at timene rundt Heddas kjøkkenbord hadde sveiset dem sammen igjen på godt og vondt. Å komme i gang med planleggingen av jubileumsfesten hadde rørt ved gamle følelser av samhold og fortrolighet som overskred avstanden i tid. Bare få timer tidligere hadde slike fornemmelser virket som noe fjernt og tilbakelagt. Nå kunne det tvert imot ligge enda mer der i fortiden som ventet på å bli vakt til live igjen, mer enn noen av dem var forberedt på, kanskje mer enn de egentlig ønsket. Skjønt, hvor risikabelt kunne det være? Bare en ekstra halvtime eller to i hverandres selskap på The Irishman, en halvliter eller to i pubmørket?

Else kjente sommerfuglvingene flagre. Men så tenkte hun på den rødmalte femtitalls-tomannsboligen på Mæhlumsløkka hvor hun og mannen eide en halvpart. Hun hadde ment at de skulle fyre i den nye peisovnen når hun kom hjem, at hun skulle fyre, for å få det litt koselig. Det var hun som måtte ut i skålen i uthuset og hente ved. Mannen var langtidssykmeldt med bevegelseshemming. Hun tenkte på Hedda som så suverent hadde tent de hvesende gassblussene, og grøsset. Peisscenen hadde fylt henne med uhygge. Hun visste akkurat hvorfor, men ønsket ikke å tenke mer på det. Hun hadde bestemt seg. Var hun mest redd for oppturen, eller nedturen?

– Jeg må nok heller komme meg hjemover.

– Du, Carl-Erik? Oscar insisterte på selskap.

– Vi skal jo samme vei … Carl-Erik smilte litt usikkert. Han var aldri med i Oscars festgjeng den gangen. – Jeg har ikke vært på Irish på …

– Det er gutten sin! Oscar sto og vippet på hælene med hendene i sidelommene på den dyre skinnjakken som satt stramt på den trinne kroppen, klar som alltid.

– Sikkert at du ikke blir med en tur, Else?

– Neste gang … Hun var på nippet. Det var lenge siden hun hadde følt seg på nippet til noe som helst. – Ha det da, dere. Takk for i kveld. Det var så hyggelig … Det lå ekte følelse bak klemmene hennes.

– Kanskje vi skulle ta med vin til neste møte?

– God idé! Tre timer til med bare en kopp urtete? Aldri mer!

De hadde allerede begynt å bevege seg hver sin vei. Else ville aller helst ha snudd og løpt etter dem. Hun kjente ennå på nærheten til de to mennene – guttene, tenkte hun nå. Oscar hadde hatt rett: De kjente hverandre så godt, til tross for den sjeldne kontakten. Den ukompliserte fortroligheten, den selvfølgelige overskridelsen av voksenlivets naturlige grenser, hun merket hvordan hun savnet det. Selv om alt var forandret. Selv om livet hadde tatt tak i dem og ført dem av sted i ulike retninger; det var noe tilbake. Noe viktig som manglet i det som var blitt hennes voksenliv.

Men hun snudde ikke, løp ikke tilbake. Det var jo likevel bare snakk om en stemning, korrigerte hun seg selv, et blaff av opprømthet over plutselig å ha kommet i nærkontakt med skolekameratene igjen. Hun gikk oppover, forbi Kirsten Flagstad-museet. Fra hageflekken bak stakittet luktet det våt muld og forsiktig spirende grønt. Naturen strakte på seg etter vinteren. Hun gikk langsomt for ikke å miste lyden av stemmene deres.