Johan Harstad

MAX, MISCHA &

TETOFFENSIVEN

Roman

We were in the jungle.

There were too many of us.

We had access to too much money,

too much equipment,

and little by little, we went insane.

FRANCIS FORD COPPOLA, CANNES 1979

[I]

THIS IS FOR US

(NEW DAY RISING. THE BATTLE FOR HUE)

HØST 2012

1

Dagen begynner.

Ingenting å gjøre med det. Ingenting, ikke med det, ikke med noe, ikke med det heller. Det er det verste av alt, ikke en eneste morgen uten denne altoppslukende skuffelsen: enda en dag. Og hver bidige gang må den gudhjelpemeg begynne forfra. Aldri en fortsettelse fra punktet hvor den forrige slapp, en tirsdag som fortsetter å være tirsdag til snøen kommer, men alt sammen satt i gang på ny, pedantisk og uten unntak, hver tjuefjerde time, på minuttet og sekundet, som et uspiselig og snusfornuftig barn som forsøker å imponere med sin abnorme sans for punktlighet. Under alle omstendigheter kunne man i hvert fall ha eksperimentert med en uke som var dobbelt så lang, så ville man om ikke annet ha sluppet å få den ene mandagen etter den andre i fleisen. Ikke før har dagen og uken vært der, så kommer de igjen, identiske og av samme middelmådige kvalitet, levert presis på døren, skjøvet inn gjennom brevsprekken, kastet inn åpne vinduer, deisende ned pipen, trykket ned i halsen på deg, ned gjennom spiserøret, som et abonnement man simpelthen ikke får avbestilt og som firmaet som står bak bare ikke kan begripe at noen skulle kunne ønske å klare seg uten.

Grålysning over Minneapolis/St.Paul. Det later til å bli en fin dag, det ser slik ut, ikke en sky på himmelen ennå. Men helt sikkert er det ikke, været er ofte penere i timene før solen står opp, klarere, mildere og vennligere; jeg vil tro det finnes en meteorologisk forklaring på det, jeg kunne ha spurt noen om det og funnet ut av det, men så ville jeg vært redd for at vedkommende skulle komme til å riste på hodet, legge papirene med analyse og værprognoser til side og smile tappert mens han sa: Morgenværet? Det er bare slik for at vi skal orke å holde ut en dag til. Det samme med morgenlyset, kan man tenke seg. Gud må være i reklamebransjen, i det minste utdannet scenograf. Vanskelig å se for seg noe annet. Så ser da også det meste bedre ut om morgenen. Unntaket er mennesket. Mennesket tar seg helt klart best ut om kvelden. Først i stummende mørke viser det sitt sanne ansikt. Siden opplyses det av de blå tallene på den digitale vekkerklokken på nattbordet: 04:44. Jeg burde ha sovet, jeg får ikke sove. Det er lenge siden jeg sov godt, mer enn et par timer i urolig hvile hver natt. Jeg er våken i mørket og omgitt av knitrende stillhet, eller ikke stillhet, men en foruroligende ro. Anonyme skritt over myke tepper i hotellkorridoren på andre siden av døren, et nøkkelkort som varsomt settes inn eller trekkes ut av en lås i nærheten, et kremt eller et fragment av et samleie lenger unna (vanskelig å høre forskjell), kanskje fem, seks rom lenger nede i korridoren. Vanskelig å vite hvilket. I to av vinduene på universitetet over på den andre siden av veien er det lys, sikkert overivrige eller desperate studenter som har sittet der hele natten og som snart skal gå hjem. De befinner seg i en annen stillhet, en mykere stillhet, hvor det venter belønning i enden av våkenatten, hva nå enn den består av. Både det ene og det andre, antageligvis. Potensiell nakenhet. For alt jeg vet vil en av dem til og med dukke opp i kveld, på den siste forestillingen av skuespillet jeg turnerer med, det er ikke utenkelig; også her i Minnesota var Better Worlds Through Weyland-Yutani utsolgt lenge før turneen tok oss hit. Min åttende produksjon på tretten år. Det er ikke mye, jeg burde sikkert ha jobbet mer, vært raskere, mer effektiv. Men man forlater teaterrommet etter siste forestilling med en uunngåelig eim av forråtnelse hengende ved seg, som om alt man har latt sine skuespillere servere fra scenen har blitt gnafset i seg av publikum, det er bare tvilen de spytter ut igjen, det er den man tar med seg videre, halvfortært og med en voksende følelse av ikke å bestå av stort annet. Jeg gjorde tidlig i karrieren den feilen at jeg la sjelen i arbeidet mitt. Man bør ikke gjøre det, for man får den ikke tilbake, ikke i samme stand i hvert fall. Jeg bærer den med meg ut av salen og den kjennes mindre og mindre som min egen, mer som en gjenglemt rekvisitt jeg av høflighet tar meg bryet med å rydde unna før lysene slukkes.

På nattbordet ved siden av hotellsengen ligger oversikten over spillesteder, byene vi har bak oss, ukene vi har foran oss: New York, NY; Boston, MA; Cleveland, OH; Chicago, IL; Minneapolis, MN; Milwaukee, WI; Houston, TX; Albuquerque, NM; Wichita, KS; Denver, CO; Phoenix, AZ; San Francisco, CA; Seattle, WA; Los Angeles, CA. Med unntak av Mark Taper Forum i LA er teatrene vi har booket gjennomgående små, akkurat det var en av forutsetningene for at jeg gikk med på å ta stykket ut av New York og Minetta Lane. Jeg har aldri stolt på saler med mer enn fire hundre sitteplasser. Det skjer noe med publikummere hvis det blir for mange av dem har jeg alltid ment, de antar liksom en fryktelig og enhetlig organisme og reagerer kollektivt på alt de ser og hører, mens skuespillerne på sin side bare blir dårligere og dårligere i forgjeves forsøk på å spre energien ut over hordene på parketten og der oppe på balkongene. Aller helst skulle jeg sett at vi bare spilte for femti personer av gangen og ikke tok mer enn ti dollar for billettene; teater for hoi polloi. Jeg skulle gjerne hatt besøk av gnierne, dem som ikke var interessert, dem som hadde andre planer, dem som hadde bedre ting å gjøre og andre steder å være, dem som dukket opp ene og alene fordi prisen var så lav at det virket idiotisk ikke å benytte muligheten. De folkene skulle jeg gjerne hatt i stolene og sluppet skuespillerne løs på dem; et publikum som ikke forventer noe som helst annet enn å miste to timer de kjenner seg overbevist om at de aldri vil få igjen. Dem som vanligvis ikke går i teateret, som ikke kan ramse opp sine favorittdramatikere og sammenligne forskjellige oppsetninger av ett og samme stykke, dem som ikke vet forskjell på Tennessee Williams og Eugene O’Neill og aldri har hørt om Tsjekhov og Ibsen, langt mindre Yasmina Reza; et publikum som ikke vet helt hvor de skal gjøre av seg i pausen og som lurer på hva denne ringeklokken som plutselig lyder, betyr; folk som klapper på feil sted og er troendes til å gå i protest, folk som kommer dårlig kledd og plasserer handleposene sine under stolene, folk som ikke ser forestillingene først og fremst for å fortelle andre at de har vært i teateret. Det hadde vært noe. Det ville ha kunnet bringe en slags friskhet inn i disse greiene.

Ved siden av reiseoversikten ligger tidsskriftet med det store intervjuet jeg ga før turneen forlot New York, hvor hele karrieren oppsummeres og gjennomgås, eller dissekeres. Jeg hadde allerede mistet nattesøvnen på det tidspunktet.

«Min middag med Max» lyder overskriften. Ikke særlig originalt. Selv om vi riktignok spiste mens vi snakket. Man får ta det man får. Ingenting å gjøre med det heller. Det kan hende jeg snakket for mye om Grotowski, det kan være jeg har meg selv å takke for parafraseringen. Peter Brooks. Jerzy Grotowski. Hele Artaud-greia. Det døde teateret; det hellige teateret; det røffe teateret; det umiddelbare teateret; det rike, det syntetiske og det grusomme, og veien mot et fattig teater: De hadde alt klart for seg, de folkene der. Hatten av for dem, men jeg har alltid holdt meg til det inkonsekvente teater i stedet. Eller det tvilende. Fritt for all dogma som ikke er påført det i vanvare. Forresten var det Wohlman som først satte meg på sporet av Grotowski, han lånte meg et par bøker av ham og Louis Malles My Dinner With Andre, som jeg så flere ganger (i motsetning til de kvalitetsmessig tredjegenerasjons-videokassettene han også sendte med meg, med lange, uforståelige opptak av japansk nō-teater og en bare sporadisk tekstet enkamerainnspilt produksjon av Peter Weiss’ eksperimentelle skuespill fra 1968, Diskurs über die Vorgeschichte und den Verlauf des lang andauernden Befreiungskrieges in Viet Nam als Beispiel für die Notwendigkeit des bewaffneten Kampfes der Unterdrückten gegen ihre Unterdrücker sowie über die Versuche der Vereinigten Staaten von Amerika die Grundlagen der Revolution zu vernichten, også kjent simpelthen som Viet Nam Diskurs og langt mindre interessant enn Peter Brooks eksperimentelle Vietnam-skuespill US fra 1966, veldokumentert i workshopform i Benefit of The Doubt, 1967, og som Tell Me Lies, spillefilmen Cannes-festivalen i 1968 nektet å ta i), først av pliktskyldighet, senere av egeninteresse og fordi min mor var svært glad i den, hun var betatt av alt som hadde med teater å gjøre. Wohlman var min og Mordecais første dramalærer, på Garden City High, på begynnelsen av nittitallet, en tid hvor årene og dagene ennå lå foran oss og lyste i helt andre farger enn de gjør nå. Jeg bodde i mine nye gater på Long Island og jeg savnet Norge mer enn jeg hadde godt av, det var nok derfor jeg klamret meg til alt jeg ble fortalt og kunne bruke. Og Wohlman sa det som det var: Ingenting å gjøre med det, sa han. Jeg tror han mente å trøste oss. Eller seg selv. Jeg tror han snakket av erfaring, mer enn simpelthen et behov for å å sitere Beckett. Jeg kommer til å fortelle mer om ham senere. Om Mordecai også. Og om min mor. Og min far. Og min onkel Owen og dørmannen Antichrist (som selvfølgelig egentlig het noe annet) på hjørnet av 78th og Broadway. Og om Mischa. Ikke minst skal jeg fortelle om henne.

Jeg skal fortelle om dere alle.

Det er tross alt for dere jeg skriver dette, for oss, for meg selv. Jeg skriver det før det blir borte for meg, slik det kanskje har blitt borte for dere allerede, slik alt før eller senere forvandles til skit, som Wohlman også pleide å si (Mordecai hadde en teori om at han i virkeligheten mente – det japanske ordet shite: protagonisten i nō-dramaer). Jeg skriver ikke fordi det som skjedde ikke også skjedde med andre; våre liv var ikke på noen som helst måte spektakulære eller betydningsfulle. De var ikke det, var aldri det. De er ikke det nå heller. Men det var våre liv, de hang sammen, og jeg er blitt så redd for å miste dem. Jeg har begynt å miste dere allerede. Owen er død, jeg har bare papirene hans igjen, en slags dagbok ment for ingen. Og Mischa har dratt tilbake til Canada, til Montreal. Mordecai er i California, jeg burde ha ringt ham oftere. Min far, ved parkeringsplassen på LAX. Og min mor? Klamrer seg fast i Howard Beach.

Vi forvitrer. Det samme gjør stedene vi kom fra. Det kan være at jeg har gjort min siste produksjon, at dette er den siste. På mange måter håper jeg det, jeg vet ikke om jeg klarer en til, orker en til. Holder det? Holder det ikke nå? Er det ikke snart tilstrekkelig? Hvor mange ganger skal man måtte stemple inn før man ikke lenger får spørsmålet, allerede på premierekvelden, om hva ens neste prosjekt er? Som Beckett: Jeg kan ikke fortsette, jeg fortsetter. Man går inn i arbeidet sitt i håp om å undersøke og bevare noe av seg selv, i et, jeg vet ikke, håp om å forstå mer av seg selv. Men det slår aldri feil: Når man kommer ut igjen på den andre siden, begriper man enda mindre enn før. Jeg kjenner meg selv dårligere nå enn for ti år siden. Jeg forstår mindre og mindre. Det eneste jeg kjenner meg sikker på, etter mer enn tjue år i dette landet, er at ingen hører hjemme her. Amerika er et land for de hjemløse.

Det er derfor jeg skriver dette. Før vi blir borte for hverandre fullstendig og forvandles til noen vi ikke pleide å være, uten trådene som en gang holdt oss sammen. Jeg tror det var derfor Owen også skrev. Det er ikke ment som sentimentalitet, det er ment som overlevelse, og dette er hånden jeg legger over dere, beskyttende, et forsøk på å favne oss en gang for alle, en aller siste gang. Jeg skriver dette på norsk fordi jeg er nødt. Noen av dere vil måtte få det oversatt, men det er nødvendig å gjøre det slik fordi det en gang var mitt språk og jeg trenger å høre min egen stemme nå. Jeg skriver på norsk fordi jeg har snakket engelsk i tjue år og det er så mye jeg aldri har kunnet si. Jeg skriver på norsk fordi det var dette språket jeg etterlot, jeg trodde det skulle være mitt for bestandig. Jeg skriver på norsk selv om jeg så ofte de første årene i USA fikk høre at dette språket hørtes ut som om man snakket med grus i munnen, og det fantes en tid hvor det gjorde meg forlegen, så jeg sluttet med det, la det fra meg og brukte det bare når min mor og jeg var alene. Men nå vet jeg at det er riktig, jeg hører det selv, hvordan språket mitt minner om småstein som knaser mellom tennene. Det er slik det skal være. Det er resultatet av et språk som har overlevd årtusener, slipt ned fra norrønt av isbreer som skurte langs fjellsidene, vasket ut av fjordene med sedimentene, halt av gårde med vinden for så å ligge nedsnødd i månedsvis av gangen i stålkulden, gjenfunnet til våren langs morenerygger og i dalsøkk, slept hjemover i tunge ryggsekker og pakket ut på kjøkkengulvet, ord for ord, stikkende stavelser, med konsonantene stående som skarpe fjelltopper, en silhuett i bakgrunnen for en elg i solnedgang. Jeg skriver på norsk fordi jeg lengter hjem og det er blitt for sent å dra hjem. Jeg skriver på norsk fordi jeg en gang var norsk. Jeg skriver dette i Minnesota, hvor Norge holdes kunstig i live med drypp, jeg skriver i et rom hvor ingenting skjer, hvor jeg bare er sliten. Et rom som ligner på alle de andre. Et rom hvor det har foregått intenst arbeid for å fjerne ethvert spor etter liv fra de forrige gjestene. Det er dette som er den endelige fallitterklæringen for sosialismen i praksis – vi vil ikke vite av hverandre. Vi kan ikke utstå hverandre – en fremmed, avklippet negl på badegulvet og man hiver seg på telefonen til resepsjonen for å få byttet rom, umiddelbart. Den forsiktige duringen fra minibaren og suset i luftkondisjoneringsanlegget; vi puster inn hverandre og forenes ufrivillig i natten, som om vi ikke fra før var blitt ett, tatt ut av sirkulasjon fra verden utenfor; som hotellgjester eksisterer vi utenfor tiden og alle tings konsekvenser, plassert i våre temporære gemakker, nålet fast og strukket ut lik insekter til vi betaler regningen og bryter ut av puppestadiet.

Dagen begynner.

Som en sceneanvisning.

Da jeg var barn, pleide jeg se for meg at dagen måtte settes i gang manuelt og at det ville forbli evig natt om ingen tok ansvar. Jeg så for meg en slags Vårherres sysselmann på jorden, en røslig kar, som hver morgen, før noen av oss i det hele tatt våknet, motvillig sto opp i forkant av grålysningen og gikk ensom strake veien inn i skogen, med slagstøvler surklende i myra, med møkkete kjeledress og hjemmerullet sneip i kjeften, traskende av gårde til den innerste koia bare han visste om, og der, der gikk han i gang med å håndsveive den nye dagen knirkende i gang, murrende, klagende til seg selv. Han fikk solen til å løfte seg over landet og trafikken til å begynne å gli, med hans hjelp strømmet nyhetene ut av radioene og tv-ene og fuglene tok atter til å synge på en måte som ga inntrykk av at de gjorde det av frivillighet og entusiasme; han fikk oss alle til å våkne og kle på oss. Først når morgenrushet var et faktum. trasket han utslitt samme vei tilbake, gikk og la seg og ga blaffen i at naboene kritiserte ham for å være lite annet enn en arbeidsledig døgenikt som ikke engang gadd hente regningene i postkassen eller klippe plenen om sommeren. I min barndom fnøs vi av Gud i vår familie, dette var derfor det nærmeste jeg kom. En mann av folket. En klandestin arbeider. Tilba mine foreldre noe som helst i mine første leveår i Stavanger, må det ha vært drømmen om markedskreftenes forestående fallitt og samholdets endelige seier, og det ville vært lett å gjøre narr av dem når de siden la bannerne på loftet og glemte parolene og idealene, men noe slikt ville aldri ha falt meg inn å gjøre. Skammen i min fars blikk da jeg som åtteåring spurte ham om hva Røde Khmer var etter å ha funnet et flagg i en eske og en bunke velbrukte eksemplarer av Maos lille røde sammen med FNL-regaliene fra årene han og min mor hadde kjempet mot amerikanernes krigføring i Vietnam, var mer enn nok. Da var han blitt flykaptein i SAS, min mor hadde sin egen strikkebutikk, de tjente godt, vi levde bra, og vi lot alle som ingenting hadde hendt. Men det hadde det naturligvis. Begge mine foreldre hadde bak seg et tiårs engasjement i det som angivelig var Norges mest dogmatiske og revolusjonære parti på den tiden, Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene), av tidsbesparende grunner bedre kjent som AKP(m-l). Forresten tror jeg min mor tok hele kommunismen mindre alvorlig og bokstavelig enn min far. Ikke for det, også min mor, som selv kom fra en langt mer bemidlet familie og en villa i bydelen Eiganes, var dypt opptatt av arbeidernes rettigheter og folkets latente evne til å stå opp mot borgerskapet hun selv tilhørte. Men det var ikke så viktig for henne at den store, væpnede revolusjonen fant sted, eller at man fulgte bevegelsens instrukser til detaljerte punkt og minutiøse prikke. Sant å si tror jeg hun i skjul noen ganger hoderystende flirte av anstrengelsene hennes kamerater overgikk hverandre i å legge ned for å fremstå som den mest gjennomekte, selvoppofrende sosialisten i Partiet – enten det dreide seg om å gi avkall på absolutt alt som kunne lukte av småborgerlig og ikkeproduktiv adspredelse eller å avbryte studiene etter flere års arbeid og bokstavelig talt gi alt på båten ved å mønstre på et skip, dra til sjøs og ta i et realt tak blant arbeiderne. Det var visst et grunnleggende problem blant AKP(m-l)erne, ifølge min mor, at de fleste av partimedlemmene ikke var arbeidere i det hele tatt, men lærde studenter og intellektuelle akademikere med småborgerlige karrierer foran seg. Hvis jeg skal gjette på hva det var med Partiet og bevegelsen som fascinerte min mor så sterkt, foruten den omsorgen for Nord-Vietnam som ungdomspartiet SUF hadde lokket henne til seg med i utgangspunktet, tror jeg svaret ligger i hemmelighetskremmeriet AKP(m-l) omga seg med, kodenavnene flere av dem opererte med og de heseblesende, omstendelige omveisrutene til de forskjellige møtelokalene i Stavanger, ofte inkludert både bil- og bussbytte underveis, overbevist som de var om at de ble holdt under konstant oppsyn, fotfulgt, med avlyttede telefoner og statlige ansatte i tykke frakker som gjennomgikk søppelkassen vår om natten. Og oftere enn ikke hadde de rett også. Men jeg tror denne tilværelsen bød på et samhold min mor hadde ønsket seg hele livet. Det kan ha vært det eneste stedet hun noensinne følte ekte tilhørighet. I bevegelsen var hun omgitt av venner, kamerater, kjærlighet og gjensidig oppofrelse; de sto sammen i tykt og tynt mot makten og de må ha kjent seg uovervinnelige, grensesprengende lykkelige. I alle fall så lenge det varte. Før Maos kulturrevolusjon raknet. Og Pol Pot viste sitt sanne ansikt og en vanlig mann med bæreposer stilte seg opp foran rekken av stridsvogner på Den himmelske freds plass og snudde verden opp ned igjen. Men da var det allerede for lengst over. Ofte har jeg tenkt at jeg var et barn av den siste generasjonen som trodde de utgjorde en forskjell; jeg tilhører den første generasjonen som forsto av vi ikke gjorde det.

Min mor var nok en annen slags radikaler enn min far, hun satte den personlige friheten minst like høyt som det sosialistiske ansvaret og det må ha vært utfordrende både for ham og bevegelsen at hun det ene øyeblikket fremsto som et eksempel til etterfølgelse i partimessige forhold ved å vise hvordan Lenins modeller kunne implementeres i kollektive strikkelaug for konene til farfar og de andre arbeiderne på Rosenberg, for så i neste øyeblikk å komme svinsende inn på et møte i fargerike, hjemmelagde klær og en svær filthatt, som et blomsterbarn med budskap om fred og forsoning, nynnende på sanger av Melanie Safka eller Lovin’ Spoonful og fylt av nok kjærlighet og latter til å rekke over alle i løpet av kvelden. Min far må ha elsket henne svært høyt. Så lenge det varte. Det samme må Partiet ha gjort, og jeg har sett bilder av henne som ung, fra den tiden, hun ligner ikke på den moren jeg vokste opp med, hun ligner i alle fall ikke den moren som endte opp på Long Island hvor den største gleden hennes var å stadig besøke den samme italienske restauranten i enden av gaten. Men når jeg ser disse gamle bildene, er det heller ikke vanskelig å forstå at de fleste så gjennom fingrene med idiosynkrasiene hennes og aksepterte henne som hun var. Hun var slående vakker på en naturlig, jeg holdt på å si uvasket måte, og med et smil så selvsikkert og skjelmsk at man ikke turte stenge henne ute, i redsel for at fliret ville bli hengende ved henne også etter at hun var kastet ut av bevegelsen og at det ville få majoriteten til å begynne å tvile på absolutt alt.

Det må ha vært det som fikk min far til å forelske seg i henne. Det må det ha vært. Kanskje hadde han aldri møtt noen som henne, jeg kan tenke meg at hun representerte noe han knapt hadde trodd fantes. Hun kunne snakke som en foss, om alt og med alle, takket aldri nei til kaffe, hun var omgjengeligheten og velvilligheten selv, åpen og nysgjerrig på selv de dårligste ideer, og hun lo masse. I alle fall til vi ankom Long Island.

Men hva så hun i ham, min far? En bekymret mann med en slags skrekkblandet respekt for autoriteter, unnvikende og fåmælt, sindig og bestemt. Syntes hun synd på ham? Det er ikke sikkert. Det kan være hun bare forelsket seg i ham, det er slikt som skjer, vanskelig å forklare, og det er først når det er for sent at man stiller seg spørsmålet om hva i all verden det var man tenkte den gang. Jeg tror kanskje han var det tristeste mennesket jeg kjente, og det tristeste av alt var at han ikke var klar over det selv, fordi han ikke var en sånn mann som spurte seg selv hvordan han egentlig hadde det. De politiske visjonene han vokste opp med og selv kjempet for, unødvendiggjorde kan hende den slags selvrefleksjon, så lenge han kjempet for en ny verdensorden tror jeg han tenkte at det meste var på plass og at det som ikke var det ville komme til å falle på plass den dagen klassesamfunnet opphørte. Da det imidlertid viste seg ikke å skje, og han sammen med min mor vendte den kampen ryggen og satset på et mer tradisjonelt liv med fokus på familie og karriere og personlig frihet, kom han til kort. Jeg tror ikke han ante hvordan han skulle utvikle, langt mindre forvalte gledene i den nye tilværelsen. Så han fortsatte langt på vei som han alltid hadde gjort, jobbet for mye og la ned for stor innsats, uten å se seg om og uten at det spilte noen rolle for noen. Og kan hende slo det ham heller aldri der han satt med en kopp kaffe i kapteinssetet på 747-en sin, på vei fra LAX til CDG og to netter på hotell i Paris, med soloppgang i ryggen og skumringen foran seg, det ironiske i at han nå befant seg kilometervis over de menneskene han for så lenge siden hadde bestemt seg for å kjempe for, og at tanken om at pilotyrket også var et arbeideryrke i virkeligheten var lite annet enn et nødvendig selvbedrag.

Min fars vaklende forhold til spøkelset som hadde hjemsøkt Europa kom også til syne i navnene han ga sine barn. Om enn ikke mitt eget, så min søsters. Mitt navn har jeg mislikt så lenge jeg har hatt det. Max. Det er visst tysk, min oldefars navn, men pappa pleide å si at det var en tilfeldighet, og at han ga meg det for å sende min mor et signal. Min søster er fire år eldre enn meg og pappa trodde han endelig var ferdig med bleieskift, dritt og våkenetter og at han nærmet seg muligheten av en noenlunde fornuftig samtale med avkommet sitt da jeg meldte min ankomst. Så han hadde visst behov for å si fra at det fikk holde med to barn. Men søsteren min var i grunnen like uheldig, hun ble oppkalt etter Ulrike Meinhof. Far ville statuere et eksempel tror jeg, det var noe med at også de som river ned verden, forandrer den. Og kan komme til å bygge den opp igjen. Noen ganger har jeg lurt på om han kanskje var litt forelsket i henne, og at han kanskje drømte om at Ulrike Meinhof en dag skulle stå der, bredbeint i kabinen hans med geværet over skulderen og kidnappe ham bort til en helt annen tilværelse. Jeg tror han syntes hun var vakker, det må han ha gjort, og at det egentlig bare var derfor, hvilket må sies å være formildende omstendigheter. Når jeg tenker meg om, lignet han forresten også litt på Andreas Baader, i alle fall på gamle bilder. Men det gjorde jo de fleste på søttitallet. Men da Meinhof døde i 76, var pappa så smått begynt å se seg om etter en vei ut av sin marxist-leninistiske fase og da var det ikke lenger like greit å ha en datter som hele tiden minnet ham på hvem han hadde vært. Så i all stillhet, uten å konferere med noen, fylte han til slutt ut skjemaer og endret navnet hennes, satte inn en ekstra K – til mammas lettelse – og ga treåringen sin beskjed om at hun het Ulrikke.

Mens far altså hadde det siste ordet vedrørende valg av navn til sine barn, hadde min mor vetorett når det kom til oppdragelsen av oss, og jeg ser ikke bort fra at det autoritære og gjennomregulerte livet AKP(m-l) representerte, kan ha vært en medvirkende årsak til at jeg og min søster Ulrikke ble sluppet så mye fri i oppveksten som vi ble, som en motsats. Eller det kan ha vært nok et resultat av min mors natur og min fars uvilje til å motsi fliret hennes, når han kom hjem fra jobb og fant kjøkkenet omgjort til tivoli og så at jeg og Ulrikke hadde byttet klær og liksom også kjønn i stedet for å lage middag, eller når jeg ga beskjed om at jeg ville slå opp teltet i hagen og sove ute, selv om det allerede var over det far mente var min faste leggetid og han visste at det overhodet ikke kom til å bli noe søvn der ute og at det tvert imot ville bli han som måtte ut og hente meg når det et par timer senere endte med grining, han som måtte stå der i mørket og forsikre seg om at han hadde kontroll på alle teltbardunene sine. Mens far bestandig ga beskjed om hvor langt bort fra huset jeg kunne bevege meg når jeg var ute og lekte og krevde å vite nøyaktig hvor jeg befant meg, var mammas regel enklere: Ikke gå lenger enn at du husker veien hjem. Og kom hjem før du blir trøtt. Det hendte at jeg lengtet etter en far som fikk sette noen rammer for meg, som satte begrensninger. En far som fikk lov av min mor til å gå ut og lete etter meg, hente meg hjem om kvelden når han mente jeg hadde vært ute for lenge og var bekymret for meg. Jeg vet ikke om jeg lenger husker veien hjem. Det tror jeg ikke mine foreldre gjør heller.

Dagen begynner. Tiden går, men nå vet jeg at døgnet ikke settes i gang av en motvillig arbeider, det sveives ikke i gang med håndmakt eller åndemakt, det meste er automatisert nå; tiden er en i beste fall rufsete karaokemaskin, femtito album som gjentas inn i uendeligheten, med syv spor på hvert av dem og et elektrisk støt som stikker deg i ryggen i otta, tvinger deg til å gripe mikrofonen og synge av full hals for et gjespende publikum som har begynt å flakke med blikket i retning utgangen. Men ennå er det stille her, nesten helt stille. Og noen ganger står jeg selv stille, bom stille i stillheten, så å si, slik at også jeg innlemmes i den, eller selv utgjør den, stillheten, stående rett opp og ned på hotellgulvet, barbeint på det korte teppet man pliktskyldigst har sveipet støvsugeren over, vel vitende om at det skal mer til for å gjøre det rent, hvilket det ikke er tid til, det finnes for mange rom, det finnes alltid for lite tid, det er det eneste det finnes for mye av, for lite tid, teppet er ikke rent, det er støvsugd, hudceller og andre etterlatenskaper fra tidligere gjester har blitt en del av det og klamrer seg til fibrene, slik jeg er blitt en del av stillheten; jeg står stille midt på gulvet og etter en stund kjennes det som om verden blir satt på pause, et velsignet avbrekk fra det hele, hvor tankene om arbeidet som skal gjøres om bare få timer, sannsynligvis uten mer enn en håndfull minutters søvn, uteblir, og oppgavene som venter, middagene og samtalene og møtene og måltidene og dusjene og regningene og flybillettene og telefonene og skjortene fra hotellvaskeriet som skal ankomme mellom ni og tolv og hva enn det nå er alt sammen, forpliktelsene og forventningene, noen vidunderlige minutter er det som om alt dette er satt på pause og jeg innbiller meg at om jeg ser ut av vinduet, ned på veien, så vil bilene ha stanset, låst fast til asfalten, fiksert i et punkt mellom her og der, med ubevegelige sjåfører bak rattet i mørket, på vei mot en bro over elven som ikke renner før verden settes i gang på ny, molekylene midlertidig fratatt evnen til å vibrere, stillstand helt ned på elementærpartikkelnivå, hvis noe slikt er mulig uten at verden går av hengslene, og på andre siden av veien, studentene som ikke lenger blar om eller noterer, et kremt eller samleie fem–seks rom lenger nede i korridoren som bremser ned og stanser. Først idet jeg atter beveger meg på hotellrommet, returnerer alt til sitt vante og starter opp igjen.

Dagen begynner.

2

En ny by, et nytt teater. Vi har forflyttet oss og alt er det samme: de samme folkene rundt meg hele dagene, det samme publikumet om kveldene; jeg vet ikke om de forlater salen oppløftet eller nedtrykt. Ingen søvn, men nye laken å engste seg under. Nye dager, nye begynnelser. Milwaukee, Wisconsin. Midtvestvarme og pissgul sol om morgenen. Et hotell med utsikt over elven som renner gjennom byen, derfra stanger sikten i et høyhus i glass, kontorlandskap hvor folk gjør sitt beste eller later som. Mer er det ikke å fortelle. Dette kunne vært hvor som helst og jeg mener det på den best mulige måten.

Her inne, mine klær: en grå genser. Skjorte til å ha under, svart skjorte. En teaterinstruktørs grunnleggende antrekk. Man ender opp med å se Ingmar Bergman i speilet. Det hender forresten en sjelden gang at vi ikler oss hettegenser for å illudere lekenhet og nytenkning når vi jobber på gulvet, det ville Bergman aldri gjort. Han ville tatt på seg en lysere fritidsjakke. Men én gang, bare én gang skulle jeg gjerne ha kommet til teateret kledd som døden i Det syvende segl, komplett med den svarte badehetten på hodet og alt, blokkert scener og lagt regi mens jeg pekte med kappen og gestikulerte med ljåen; da ville det nok blitt fart på sakene.

Jeg får ikke sove, jeg kan like gjerne stå opp, kle på meg, ta på meg tøyet jeg av gammel vane har brettet pent sammen og lagt over stolen foran skrivebordet. Rene sokker. Brune kordfløyelsbukser, et par slitte joggesko. Det er viktig at skoene er velbrukte, aldri nye, ingen skuespillere stoler på en regissør med blanke sko. Og så dette skjerfet, det evinnelige skjerfet enhver regissør etter en stund ikke forlater sengen uten, det har blitt en vane. Uvane. Redselen for forkjølelsen, for sykdom av ethvert slag; skrekken for trekken. Som om verden ville gå i hundene om ikke den gudbenådede instruktøren var i toppform og øste av sin kunnskap til tafatte skuespillere som ikke selv klarte å løfte en finger uten å bli holdt i hånden. Man har på seg det hersens skjerfet for å legitimere at man har noe på teateret å gjøre i det hele tatt. Som dirigenten med pinnen han veiver opp og ned, som for å si at dette er så vanskelig at det ikke kan gjøres med armene alene. Svært mange skuespill ville blitt bedre om regissøren holdt sengen. Jeg skulle gjerne hørt Beethoven fremført uten dirigent, med et tempo som steg og sank etter hvert som musikerne glemte seg ut og tenkte på andre ting eller mistet kontakten med hverandre i lange perioder av gangen; det ville åpnet for en langt mer dynamisk symfoni.

Døden bruker aldri skjerf.

Jeg er bare trettifem år gammel, men jeg føler meg nærmere seksti. Et stadig vanskeligere ansikt å være eier av. Han som befinner seg på baksiden av det, ligner ikke lenger. Det er som om jeg eldes et helt år for hver natt jeg ikke sover, jeg kan komme til å være død når denne turneen er over. Eller på Shakespeares alder. Ja. Å sitte eller stå – dét er spørsmålet. I grunnen også det eneste regissøren virkelig kan bidra med svar på. Ut over det famler vi i blinde sammen med våre ensembler. Likevel, altfor mange regissører faller for fristelsen å la skuespillerne sine drive frem og tilbake over scenegulvet som kaklende høner de har kastet ordfôr til, for slik å utnytte rommets dynamikk og kontraster og visualitet, eller simpelthen for å bevise for omverdenen at regi har blitt lagt. Fra salen minner det mest om å bivåne en tenniskamp med mekanisk svikt. Og om det finnes noe jeg skulle ha ønsket å undervise teaterstudenter i (jeg har aldri hatt ork til det), er det akkurat dette, at det stort sett ikke finnes noen grunn til å reise seg. Men det finnes all verdens grunner til å sette seg. Det slår nemlig aldri feil, hver eneste gang jeg arbeider med nye skuespillere og gir dem beskjed om å sette seg i en scene, vil de umiddelbart sette i gang å bla engstelig fremover i manus og spørre, med notatpennen klar: Så … når skal jeg reise meg igjen? Du kan se det på dem, denne redselen for at jeg der og da tar fra dem halve verktøykassen deres. Men det handler ikke om manglende respekt for teaterfysikk, eller for skuespillerens kropp som det viktigste han har med seg inn på scenen. Det handler snarere om det motsatte, altså om tilstedeværende respekt. Det handler, ville jeg ha sagt, hvis jeg hadde hatt ork til å undervise teaterstudenter, om nøyaktig det: tilstedeværelse. Hvis jeg skulle ha undervist, om så bare en dag, en time, holdt et tjue minutters foredrag, ville jeg ha sagt at det mest dramatiske av alt er en som ikke reiser seg når han absolutt burde gjøre det, eller enda bedre, legger seg ned på gulvet, bortvendt fra publikum, uten å gjøre tegn til noen gang å skulle komme seg på beina igjen. Det handler, ville jeg så ha påpekt, om å lytte til lyden av rommet og vite at det ikke finnes noe sted å dra, om at enhver håndbevegelse, enhver minimal justering av sittestilling eller en fot som kantres på gulvet et øyeblikk før det ene beinet legges over det andre vil bli lagt merke til i salen på denne måten, som ekko av de indre bevegelsene, de aller viktigste. Det handler om, ville jeg ha tilføyd, at mennesket i hovedsak er motorikk, og at språk er det samme, og at vi ikke behøver bevege oss for å la oss bevege og at vår tids redsel for alvor har smittet over på vår tids redsel for, og mistro til, ordene. Der finnes dramatikken, ville jeg ha poengtert: i det øyeblikket man ikke kjenner seg sikker på om man kan stole på karakteren. Og, ville jeg ha avsluttet, se på Beckett, den siste sceneinstruksjonen som avslutter Godot, etter at Vladimir og Estragon har blitt enige om å gå, det står bare disse fire ordene: De rører seg ikke. Ikke for det, også jeg har latt karakterene mine løpe over gulvet, hoppe og stupe kråke, kravle over scenen og kaste seg i armene på hverandre. Men det var aldri blant de beste scenene, jeg gjorde det for å maskere dårlig tekst eller min egen manglende forståelse for karakterene. Min egen klare oppfatning er derimot at de fleste mennesker foretrekker å sette seg om de har muligheten til det. Så jeg lar sjelden skuespillerne mine stå, langt mindre gå, med mindre det er et poeng i seg selv at de gjør det (slik det var da jeg gjorde LAX, og nettopp måten skuespillerne utålmodig forble stående på og aldri satte seg ble nesten viktigere enn hva de sa). Eller at de har noe sted de skal til. Som med Weyland-Yutani: Et overdimensjonert møtebord, et styre, og ingen beveger seg fra stolene sine i løpet av tre timer, med unntak av øyeblikket hvor nestformannen reiser seg for å hente mer kaffe fra automaten i gangen som dessverre viser seg å være i ustand. Dette er stykkets dramatiske høydepunkt hva fysikalitet angår. Det er vel derfor Nagg og Nell i Endgame alltid har vært blant mine favorittkarakterer. De sitter der i søppelspannene sine, beinløse, uten noe sted å gå; man vet hvor man har dem. Og Winnie i Happy Days, gravd ned til halsen i en jordhaug, under en brennende parasoll: Hun skal ingen steder og later til å ha akseptert det. Jeg skulle virkelig gjerne likt å ha gjort Happy Days en gang; det er kanskje det eneste jeg fremdeles har lyst til. Men det spørs. Jeg vet ikke. Det har begynt å ete meg opp, det er for utmattende. Jeg vet nesten ingenting om meg selv lenger. Og så er det den lange prøvetiden jeg bestandig har sverget til, hele seksten uker, og den voldsomme tomheten som følger i kjølvannet.

De første åtte ukene er vi knapt på gulvet en eneste gang. Vi diskuterer, snakker, utveksler endeløst erfaringer som på forskjellig vis knytter oss selv og stykket og karakterene våre sammen. Men også dette, at vi store deler av tiden samtaler om helt andre ting, emner som tilsynelatende ikke har noe som helst å gjøre med oppgaven som ligger foran oss, men som like fullt har en funksjon ved at vi blir kjent med hva som bebor oss: hva vi husker og hvilke erfaringer vi besitter. Noen av disse mest intense og verdifulle ukene i min karriere har vært nettopp disse periodene hvor vi ikke nevner skuespillet med et ord, men snakker oss lenger og lenger bort fra det, til vi ankommer et sted hvor teateret ikke lenger eksisterer, bare denne følelsen av å være langt ute til havs sammen. Uten å skimte land noe sted. Jeg har sett skuespillerne åpne seg på vidt gap, slik jeg selv har gjort det, det samme med scenearbeiderne som jeg ofte har inkludert i denne fasen, og jeg har sett engstelsen i ansiktene deres når vi har snakket oss så langt ut og havet under oss har blitt så dypt at hele rommet begynner å oppfattes som farlig og ladet med irreversible konsekvenser. Først da har vi gått løs på teksten. Da har jeg tatt dem varsomt i hånden, ledet dem inn igjen i stoffet, inn i det tekniske, inn i regien – og forlatt dem. Først da har det vært mulig for meg å arbeide med scenografen og lysmesteren og gjøre de nødvendige justeringene uten å forstyrre rytmen i skuespillerne. Da har de hatt nok med å ta vare på seg selv og løse sine egne utfordringer.

Mange av mine kolleger har sett med en blanding av forakt og misunnelse på mine metoder og denne tilsynelatende voldsomme selvtilliten som har gjort det mulig for meg å overse at enkelte dører er låst og valse rett gjennom dem, med forslag til kostbare, langvarige produksjoner for dem med penger og myndighet til å vende tommelen opp eller ned. Men selvtillit har lite med det å gjøre. Tvilen har alltid vært viktigere, selve utgangspunktet og det viktigste redskapet. Sammen har vi tvilt oss frem, og jeg tror mer og mer at det var denne tvilen som ga meg mine første muligheter i bransjen. Ikke at jeg kom inn, satte meg ned og skråsikkert la frem ideen, men at jeg på svært uamerikansk vis satt der foran teatersjefer og produsenter og nølte åpenlyst mens jeg mumlet frem spørsmålet: Kan dette være noe?

Mange av dem hadde nok aldri blitt snakket til på den måten.

Jeg tror det var tvilen som kjøpte meg de ekstra minuttene jeg behøvde for å overbevise dem. Jeg tror tvilen kom meg til gode, et vindpust inn i et støvete rom med stillestående luft, og den kan ha vekket noe i disse menneskene. Midt i alt hykleriet, nådeløshet og kommersialismen til tross: Enkelte av dem som styrer teatrene i dette landet er fremdeles genuint opptatt av teater som kunstform, det finnes dem som setter forsøket foran suksessen. Det er de dørene jeg har gått gjennom og det er i disse rommene jeg har møtt folk som har vist forståelse for det som gjør teateret så verdifullt og så slitsomt, det flyktige i vårt arbeid som speiler livet på et nesten hjerteløst vis ved at alt går til grunne eller i hvert fall over i hukommelsen straks det har funnet sted. Man må rett og slett erindre det. Selvsagt kan det spilles om igjen og om igjen, men det vil aldri være likt den forrige forestillingen, det vil aldri dreie seg om identiske opplevelser for verken publikum eller ensemble. Vi vender tilbake, om igjen og om igjen, men hvor hardt vi enn anstrenger oss, ankommer vi aldri det samme stedet vi besøkte tidligere. Umuligheten av å komme hjem, så å si. Og en dag er det ugjenkallelig slutt. Før eller senere tas stykket av, kulissene pakkes ned og vi går alle hver til vårt, videre til neste prosjekt, og jo lenger bort fra det vi har lagt bak oss vi kommer, jo mer smuldrer det opp og går i stykker. Til vi ikke lenger kan huske det korrekt. Eller presist. Det har vært hovedårsaken til at jeg aldri har forlatt mine produksjoner etter premieren, men vært til stede ved hver eneste forestilling og gitt oppdatert regi på bakscenen i forkant av kvelden, eller underveis. En konstant leting etter en vei hjem eller en utsettelse av øyeblikket hvor vi må akseptere at det er for sent. Videre: De fleste skuespillere er upålitelige i lengden. Kommer man tilbake til den samme forestillingen etter noen uker uten tilsyn, har luften gått ut av ballongen, incentivet som en gang fantes der, til å skape hva enn det var som skulle skapes, er borte. De har lyktes, og dermed har de også til en viss grad gitt opp. De faller sammen, ufrivillig. Det er som om man hele tiden må putte penger på dem, hvis ikke vil de slutte å danse, trinn for trinn vil smuldre bort fra forestillingen, til karakterene deres forvitrer til noe man ville ha etterlatt i ødemarken, som gymlærere, dagskiftledere hos Costco eller innehavere av lugubre madrassbutikker i utkanten av byen.

PÅ MANGE MÅTER er det et paradoks og et ikke-paradoks at jeg, som sønn av foreldre som mine, endte opp som teaterregissør på turné gjennom USA med nettopp Better Worlds Through Weyland-Yutani, et desperat kapitalismeforsvarende skuespill av den quebeciske dramatikeren/økonomiprofessoren Hervé Corsaud. Enda mer paradoksalt er det muligens at dette skuespillet, i svært mange av avisene som ga det overstrømmende anmeldelser, ble omtalt som «blodrødt» og «et usedvanlig vellykket forsvar for innføring av sosialisme i USA». Andre, på sin side, har kalt det «sannsynligvis, helt sikkert og utvilsomt det mest deprimerende stykke dramatikk noensinne oppført i dette landet». Det kan være de alle har rett, hvem vet, men paradokset blir komplett når man legger til at amerikanerne i by etter by har stilt seg i kø foran billettlukene for å få med seg det som i bunn og grunn ikke er annet enn et svært langtekkelig styremøte.

Dette er, naturligvis, den enkle versjonen av historien. Herfra blir tingene gradvis vanskeligere.

Første gang jeg hørte om stykket var i 2001, da Mischa arbeidet med de hyperrealistiske maleriene av dør- og vindusløse møterom som utgjorde hoveddelen av utstillingen hennes From The Office of Things Unhinged i New York. Dramatikeren, som også var kanadisk, hadde sendt henne det upubliserte manuskriptet etter å ha hørt om bildene hun arbeidet med og jeg leste det i den gamle leiligheten vår i Apthorp med en blanding av fascinasjon og vemmelse. Det kan ha vært den avskyelige dunsten av oppsmuldret betong fra de kollapsede tvillingtårnene (den lot til å bli hengende i luften over byen i ukevis) som hadde skylden. Og oppveksten min, hvor enhver tanke om at kapitalismen kunne ha noe naturlig og menneskelig over seg, var en umulig tanke.

Jeg leste det, men jeg la det siden bort. Jeg fant ingen naturlig inngang til stoffet, dessuten var jeg opptatt med forestillingen Ocean på den tiden, et stykke om to arbeidere som satt fast på havets bunn og det kjentes nærmere det vi alle følte det de dagene enn denne teksten som iskaldt redegjorde for den frie markedsøkonomiens sanne vesen. Først mange år senere, etter en annen og nesten like dramatisk kollaps, i ruinene av Lehman Brothers og de andre finansielle institusjonene som gikk over ende i 2008 og kostet folk hjemmene og jobbene og det meste av håpet og vi selv sto på terskelen til å bli drevet ut av Apthorp-bygningen sammen med de andre leietagerne, banet Corsauds skuespill seg frem i bevisstheten min på ny. Jeg gravde det frem fra eskene vi var i ferd med å pakke ned eiendelene våre i før vi flyttet og jeg husker at det virket som om han nærmest hadde glemt at han hadde skrevet det fjorten år tidligere da jeg ringte ham for å forhøre meg om rettighetene. «Har ikke tiden løpt fra det stykket?» spurte han i fullt alvor. Han hadde ikke skrevet mer dramatikk i etterkant av det uoppsettelige skuespillet, men trukket seg tilbake til universitetet og undervisningen. «Det har aldri funnes et bedre tidspunkt,» svarte jeg. «Det er nå verden går under.»

Slik startet det, min potensielt aller siste produksjon. Jeg fløy tilbake til Los Angeles og satt i lange møter med representanter for 20th Century Fox (de eide rettighetene til Alien, den legendariske skrekkfilmen fra 1979 som skuespillet lente seg tungt mot) og mine egne advokater som jeg hadde hyret bare dager i forveien – men som jeg gjorde mitt beste for å gi inntrykk av å ha samarbeidet med i årevis – loset meg gjennom det kronglete farvannet filmbransjen utgjør. Vi signerte kontrakter og klausuler og tillegg og notater om juridiske forbehold, og da jeg fløy tilbake til New York den fredag ettermiddagen, var det med tillatelse til å gjøre som jeg ville på scenen i bytte mot så godt som absolutt alt overskuddet. Akkurat det kjentes helt i tråd med tematikken i stykket og uproblematisk. Det var kanskje, tenker jeg nå, til og med en forutsetning for at vi skulle lykkes. Jeg måtte kjenne hvordan det var å bli utnyttet, ved selv å gjøre arbeidet og la andre få betalingen for det, for å kunne utvikle en nødvendig tvungen forståelse for dem som eier kapitalen. Når denne turneen en dag er over, når alle lønninger er betalt og alle produksjonsutgifter har blitt tatt hånd om, når vi alle går hver til vårt og jeg enda en gang mister dem jeg omgir meg med, vil jeg sitte igjen med nøyaktig ett tusen to hundre og tolv dollar utover tariffen jeg alltid arbeider etter. Det spiller ingen rolle.

I filmen, i Alien, vårt forelegg, vekkes mannskapet på det kommersielle frakteromskipet Nostromo fra hypersøvnen i det herrens år 2122 av skipscomputeren MU-TH-UR før de når tilbake til jorden, med instruks om å undersøke et nødpeilesignal sendt fra småplaneten LV-426, hvilket, ad omveier, fører til at ett av besetningsmedlemmene (i mangel av et bedre ord) befruktes av en parasittisk livsform som i tråd med genrens publikumsforventninger bare timer senere eksploderer seg ut gjennom brystkassen hans i en fontene av blod og baner vei for en av filmhistoriens mest fryktinngytende skapninger, et lynraskt, fallosaktig monster utstyrt med syre i stedet for blod, med klør, med sylskarpe tenner, med en knivslipt hale og ett eneste mål for øye: å utrydde alt annet liv enn sitt eget. Denne organismen rapporteres umiddelbart til oppdragsgiveren, Firmaet (også kjent som Weyland-Yutani, et britisk-japansk konglomerat med vaklende moral såvel som ansvar for driften av de menneskelige koloniene utenfor solsystemet gjennom Den Ekstrasolariske Koloniseringsadministrasjonen, fast plass i Den Interplanetariske Handelskommisjonens Selskapsvurderingsstyre, et stadig mer omfattende nærvær på Jorden og med hovedkontorer i Tokyo, San Francisco, Stillhetens Hav og på planeten Thedeus), som på sin side klassifiserer livsformen som Xenomorph XX121 og beordrer skipets androide til å iverksette Special Order 937: Priority one – ensure return of organism for analysis. All other considerations secondary. Crew expendable.

Det åpner for en hel del løping i korridorer og vedvarende desperasjon for karakterene.

I Better Worlds Through Weyland-Yutani, derimot, er alle tegn til action og/eller spenning radert bort. Skuespillet foregår parallelt med filmens handling, men i styrerommets forholdsvis trygge og behagelige lokaler på jorden dreier diskusjonen seg overhodet ikke om besetningens ve og vel, men om organismen i seg selv og hvorvidt man som bedrift er forpliktet eller ikke til å knuse noen egg en gang iblant. Sagt på en annen måte: Er det bare menneskelig natur å knuse sin nabos høner for å kunne servere sin familie en omelett, og i så fall, vil man ikke motarbeide både selskapet og selve naturen ved å la muligheten til å bemektige seg ufattelige verdier og potensiell militær kraft gå fra seg bare for å redde syv representanter for arbeiderklassen? Som på sin side leder inn i en av kjernediskusjonene for skuespillets karakterer: Finnes det egentlig en forskjell mellom toppen av den økonomiske pyramiden og annen ondskap eller er begge deler så naturlig nedfelt i oss at det riktigste vil være å omfavne det av hele vårt hjerte? Jeg husker hvordan vi i uker diskuterte spørsmålet om hvorfor vi stadig overraskes og sjokkeres av ondskap når vi eksponeres for det gjennom media eller står ansikt til ansikt med det, gitt det faktum at vi – med lærdommen fra Holocaust, folkemordene i Kambodsja og Rwanda og så videre – jo vet at det ikke finnes noen grenser for menneskelig ondskap. Finnes det, husker jeg vi spurte oss selv (og ble stadig mer forundret over at vi ikke klarte å finne et avkreftende svar), likheter mellom leirlederne i Auschwitz-Birkenau og lederne i vårt lands finansinstitusjoner? Noe av den samme rasjonaliseringen? Hvis man tydelig ser hva ens handlinger gjør med ens medmennesker, men mener seg berettiget; hvis man er klar over at valgene man tar vil kunne få katastrofale følger for horder av enkeltindivider, men like fullt er i stand til å gå hjem til ektefelle og barn og rasjonelt tenke at man har gjort et godt stykke arbeid, finnes det lenger noen forskjell da? Vi diskuterte lenge om det var en uhyrlig påstand eller ikke og om vi skulle la en av karakterene reflektere over en sammenligning av finansmeglere og dødsleirenes Sonderkommando, om vi skulle la skorsteinene fra krematoriene skimtes i et vindu eller om det ville bli for åpenlyst. Vi ble aldri enige. Vi ble enige om at milliardene som enkeltpersoner reddet med seg når de forlot selskapene som hadde sendt hele landet i grøfta, var penger som ikke oppsto av seg selv, men kom fra et sted. En fascinerende tanke: Hva om de forrige eiernes ansikter prydet $100-sedlene og ikke langtidsdøde Franklin, hva om man måtte møte alle disse arbeiderklasseblikkene når man mottok pengene? Var det derfor papirpenger ble erstattet av digitale kontooverføringer, for å unnvike samvittigheten? Vi var enige om at noen hadde solgt lån de visste ingen kunne betale, at råtten gjeld var blitt kjøpt en gros. Jeg kom hjem fra de dagene med dundrende hodepine, med redsel for at vi var på full fart mot det samme uføret jeg hadde endt opp i tolv år tidligere da jeg satte opp 740 Park Hamlet på Manhattan. For et mot jeg hadde den gang. Utenkelig nå. Produksjonen var den andre jeg gjorde, jeg hadde fått ideen i ukene etter eksamensforestillingen min Napoleon Wants to Stay up a Little Longer, mens vi alle var i ørska av mottagelsen og oppmerksomheten den ble til del. Mest av alt Mordecai og meg selv, vi hadde skrevet Napoleon sammen, som et obsternasig opprør mot følelsen vi hadde fra teaterskolene våre av at vi så det samme stykket om og om igjen, det ene klassiske dramaet etter det andre. Skuespillet var et slags biografisk verk om Napoleon Bonapartes siste år i eksil på St. Helena, sett gjennom et nærmest forrykt Stanley Kubrick-blikk. Den amerikanske filmregissøren, som selv hadde vært i utlendighet i England i en halv mannsalder, var på slutten av sekstitallet bare uker fra å gå i gang med en gigantisk filmatisering av den tidligere keiserens liv. I årevis hadde han lest seg opp, forberedt seg, planlagt storverket. Titusener av statister sto klare, kostymer var ferdige og produksjonsapparatet i full gang da MGM uten forvarsel trakk finansieringen og slik hindret Kubrick i å lage det han selv omtalte som den beste filmen noensinne. Det var i de ruinene vi fant vår forestilling; vi lot den lille korsikaneren ha en svært berettiget lakenskrekk og tråkke rundt på trehjulsykkel i korridorene av det fuktige, trekkfulle Longwood House på St. Helena, til stadig større fortvilelse for livlegen hans som mente han burde gå og legge seg; vi lot – i en etter hvert beryktet og timeslang sekvens – Napoleon stå fullstendig taus i funderinger over den svarte monolitten som plutselig befant seg i urtehagen hans. For ikke å snakke om scenene fra den Clockwork Orange-inspirerte dagligstuen hvor Napoleon og entouragen hans satt i sitt hvite nattøy, med admiralhatter, og lot seg portrettmale. Eller arsenikkforgiftningen som hentet inspirasjon fra slaget om Hue i Full Metal Jacket. Skuespillet var toskete og flåsete på utsiden, fylt til randen av den ene gimmicken etter den andre, men på en måte jeg ikke helt kan redegjøre for, maktet vi også å få frem den forferdelige ensomheten som preget Napoleon på den øya, så langt borte fra sivilisasjonen som det var mulig å komme. Vi la vekt på hvordan hans korsikanske måte å snakke fransk på alltid hadde gitt ham en opplevelse av å stå på utsiden, og vi lot scenene hvor Napoleon insisterte på at de som var sammen med ham hjalp ham med å gjenskape sine store slag i stuen, forvandle seg langsomt, fra idiotiske forsøk på å bruke møblementet til å illudere skipene fra slaget ved Trafalgar hvor hundrevis av tente stearinlys i rommet representerte branner i horisonten, til den lange tilbakemarsjen fra Moskva og slaget ved Leipzig hvor det ble mer og mer smertelig klart for alle – ikke minst for Napoleon selv – at det eneste som fantes var det som hadde eksistert. Og at det alt sammen var et eneste, kolossalt nederlag for en mann vi ikke lenger kjente noe annet enn absolutt godhet for.

Hvis jeg skal peke på ett øyeblikk, ett eneste øyeblikk i de forestillingene jeg har regissert, hvor vi virkelig lyktes i å skape noe ekstraordinært, må det være scenen i slutten av akkurat denne oppsetningen, da Napoleon til slutt sovnet i sengen, utmattet og døende, mens solen sto opp utenfor de sprukne vinduene og en ro, en sånn nesten spøkelsesaktig og vakker ro la seg over scenen, spredte seg ut over publikum og fikk dem til å sitte helt, helt stille, også i lange sekunder etter at lysene i salen var kommet på, fordi ingen ønsket å komme i skade for å vekke ham. Langsomt og ærbødig forlot folk salen, bærende på skammen over å ha skoggerledd av den rabiate trehjulssyklingen bare timer i forveien og med en ny, intens omsorg for en krigshisser som allerede hadde vært død i 175 år.

Og Mordecai. I tittelrollen. Vi elsket ham for arbeidet hans.

Han var Napoleon.

Og det var vel dette, denne mildt sagt overraskende opplevelsen av at vi hadde lyktes på første forsøk, som gjorde at jeg av ren stormannsgalskap satte meg fore å sette opp Hamlet en gang for alle. Nå som dørene plutselig sto vidåpne for meg. Det, eller at min mors svært frie tøyler ikke hadde innprentet noen særlig forståelse for at gode ideer og dårlige ideer sover i samme seng og fort kan forveksles i natten.

Det hendte jeg savnet mer av min fars faste rammer da jeg vokste opp.

Men altså: 740 Park Hamlet.

De nylig åpnede dørene kunne ha lukket seg for godt etter det som ble min andre regijobb, det var nok mer flaks og desperasjon enn talent som reddet meg den gang. Men jeg så det ikke slik da, og ikke gjorde andre det heller. Dermed forble dørene åpne, slik de har stått siden.

Selv står jeg i trekken i vindfanget.

Ideen, som altså viste seg å være av den dårlige sorten, gikk ut på å gjøre om Shakespeares danske hoff til en styrtrik familie bosatt i en enorm leilighet på en av Manhattans mest eksklusive adresser, 740 Park Avenue. Det var, allerede fra starten, noe i nærheten av en katastrofal teaterproduksjon. Ekstravagant, og med en nesten patologisk opptatthet av detaljer og autentisitet, ble den herskapelige leiligheten konstruert i et lagerlokale på nedre Manhattan, komplett med original kunst på veggene, marmorgulv og designermøbler. Bare listverket alene utgjorde nærmere $25.000. Utgiftene til håndverkere og rekvisittavdelingen utgjorde 90 % av det samlede budsjettet, mens både skuespillerne og jeg selv sa fra oss all økonomisk kompensasjon for å hjelpe til. Hadde det ikke vært for at de forhåndsinngåtte avtalene krevde at lageret vi leide ble tilbakeført til opprinnelig stand etter endt spilleperiode, kunne leiligheten – minus de innleide kunstverkene og møblene – blitt solgt til høystbydende. Til og med fungerende vann- og kloakksystem hadde den. Elektrisitet og oppvarming. Til tross for dette, stykket ble tatt av etter bare en uke. Det skyldtes ikke produksjonskostnadene.

En artikkel i New York Times bare dager før premieren satte i gang en heftig debatt som raskt spant ut av kontroll og inn i usakligheten. Før jeg visste ordet av det, haglet det med beskyldninger om antisemittisme og trusler om boikott og det som verre var. Hjalp ikke akkurat at en av de klassiske replikkene ble omskrevet til her, du incestuøse, morderiske, forbannede … mensch! I min versjon var Hamlet og familien jøder, og koblingen mellom det kulturreligiøse og de lett omskrevne replikkene – som mer enn antydet urent spill i flere av de store finansinstitusjonene i byen – gjorde det etter kort tid umulig å holde forestillingen gående. Jeg hadde vært helt uforberedt på en slik reaksjon, jeg hadde ikke engang tenkt tanken, og for hvert avisinnlegg og hver kronikk som ble skrevet gikk jeg mer og mer til grunne, til dagene ble så fortvilte at jeg ikke orket eller våget stå opp i det hele tatt. Jeg lå i sengen og var i fritt fall, på alle måter. Nå er det over, husker jeg at jeg tenkte. Nå vil ingen vite av meg mer. Og en del av meg kjente nok også en slags lettelse over det, innerst inne i meg fantes det en person som fremdeles håpet på å bli kastet ut av landet og sendt hjem i skam. I alle fall hjem. Mordecai og jeg satt sammen om kveldene og drakk oss fulle og jeg snakket om hvordan jeg på mange måter alltid hadde ønsket meg en jødisk bakgrunn og han sa at i hans øyne var jeg «jødisk by proxy» (med ditt mørke hår, triste blikk og tidvise selvhat er du praktisk talt en av oss, om man ser bort fra den ugudelige hudansamlingen som omslutter spydspissen av din penis) og at beskyldningene var absurde og umulige og dermed ikke kunne imøtegås på annen måte enn med stillhet. «Dessuten,» sa Mordecai, «selv om stormen virker gigantisk, betyr ikke teater noe som helst for ni tideler av befolkningen, husk det. Folk flest gir faen.» Han gjentok det flere ganger, helt til det sank inn, og det var en velsignelse å innse at han hadde rett, at de aller fleste hadde langt viktigere ting å bry seg om, det åpnet portene til en voldsom frihetsfølelse som siden bare har vokst og bredd om seg med en nesten berusende kraft når jeg har arbeidet med disse skuespillene. Men raseriet til den siste tidelen plaget meg like fullt forferdelig på den tiden, mest av alt fordi det jo ikke var sant, det jeg ble anklaget for. Ikke et ord av det. Det skremte meg hvor raskt man mistet kontrollen over sannheten, hvor mye skade en misforståelse kunne forårsake, hvor skjør formidlingens balanse alltid er, og hvordan en vranglesning og en artikkel i én eneste avis kunne skape en brann som brant med intensiteten til fosforgranater.

Så jeg gjorde det eneste jeg kunne.

Gjennom New York Times inviterte jeg til en kveld hvor jeg alene befant meg på scenen, uten manus, uten noen å støtte meg til eller legge skylden på. Og så snakket jeg. I en time, to timer, stilte spørsmål til publikum og fikk svar. Dagen etter gjorde jeg det samme. Fordi det, kort og greit, sto en gruppe på seksti–søtti stykker ute på gaten som jeg tror hadde tatt feil av dagen.

I tre uker holdt jeg det gående, den improviserte apologien og forklaringen, som etter hvert tok form av en forestilling i seg selv og ble omdøpt til 740 Park Sorry; jeg snakket om migrasjon og oppvekst, om krig og kunst, ratingbyråer og bankene på Wall Street; jeg gled inn og ut av roller og tidsperspektiv, det ene øyeblikket var jeg en regissør som holdt frem ruinene av en forestilling og oppriktig unnskyldte seg, i det neste befant jeg meg i Treblinka på førtitallet, eller gående gjennom kontorene hos Standard & Poor’s og Lehman Brothers; jeg forvandlet leiligheten til flyplasser og isbreer og sørøstasiatiske jungler, amerikanske landskap og bilturer gjennom Midtvesten om natten, skip på vei inn mot Ellis Island på begynnelsen av det tjuende århundret. Og før jeg visste ordet av det, ble den fremvokste forestillingen anmeldt som reell forestilling i den samme avisen som hadde satt i gang problemene i utgangspunktet. Strålende kritikker fikk jeg, til og med en nominasjon til en teaterpris jeg har glemt navnet på (men husker at jeg ikke fikk), jeg ble nødt til å selge billetter, det vil si, la folk reservere dem, siden jeg insisterte på at jeg ikke kunne ta penger for det.

Enkelte av kritikerne som hadde vært blant de hissigste i begynnelsen nektet likevel å gi slipp og beskyldte meg for å ha planlagt det hele på forhånd for å skape mer oppmerksomhet rundt meg selv. De mente å kunne se av kompleksiteten og timingen at det lå nitid arbeid bak. Igjen ville jeg ta til motmæle, igjen sa Mordecai: «Folk flest gir faen. Og noen vil alltid mene det som krever minst mulig energi slik at de heller kan bruke kreftene på å rope det høyt i gatene. La det være.»

Sannheten var at jeg jobbet dag og natt med måter å gjøre meg forstått på mens forestillingen gikk, det var det det handlet om. Vi synger disse sangene, lager disse forestillingene fordi vi forsøker å finne ut hvorfor vi gjør det vi gjør. Det samme gjaldt Sorry. Jeg ville at folk skulle skjønne hva jeg hadde ment og hvordan jeg hadde ankommet den opprinnelige formen, derfor var presisjon i formidlingen av det naturligvis viktig. Og det var slik alle disse tingene endte opp med å ta form av en ferdig forestilling. Det naturlige biproduktet av en omstendelig beklagelse. Men det er klart, som med alt annet i livet, hjalp rutinen. Etter den første uken var jeg ikke lenger i villrede om hva jeg skulle si, og når. Hadde jeg de siste ukene folk bak scenen som holdt oversikt over kostymer og eventuelle justeringer i scenografien? Klart. Fikk vi satt lys, lagt lyd? Ja visst. Det vokste en forestilling ut av det, det er det ingen grunn til å legge skjul på; det er tross alt det jeg driver med. Men hvis jeg skal si hva jeg husker best fra tiden med Sorry, er det ikke at vi klarte å lage en fugl føniks av en nedstyrtet Hamlet, men at vi klarte å skape noen dager, uker, en måned på Manhattan hvor folk kom og forsto hverandre. Det er det jeg husker.

Better Worlds Through Weyland-Yutani har så langt ikke skapt lignende problemer for oss. Det hjalp nok at vi lot Sonderkommando-koblingen ligge. Og droppet skorsteinspipene i vinduet. Ingen av delene var nødvendig for forestillingen, bare for vår forståelse av den. Så er heller ikke karakterenes nasjonale eller trosmessige bakgrunn vesentlig for stykket, skuespillet er ikke direkte knyttet til den amerikanske økonomien, konglomeratet Weyland-Yutani er britisk-japansk og det har gjort det mulig i det minste å beholde diskusjonen om sammenhengen mellom kapitalen og ondskapen, konsentrasjonsleirlederne og meglere, hegdefondforvaltere og shorthandel. Mens Alien-filmen fremstilte Weyland-Yutani som kroneksempelet på grådighet, ligger øvelsen og spenningen i vårt skuespill i hver eneste kveld helhjertet å forsvare virksomheten og karakterene ut fra en tanke om at de bare handler etter menneskelige egenskaper, for ikke å si enhver organismes grunninnstilling: overlevelse og ekspansjon. Som karakteren Yamauchi midtveis i skuespillet sier det: «Vi klandrer ikke dyrene for deres handlinger; vi bebreider ikke ekornet som hamstrer nøtter til vinteren og vi nikker forståelsesfullt når vi ser at det hamstrer mer enn det vil klare å fortære gjennom de kalde månedene. For ekornet vet ikke hvor lenge vinteren varer.»

En hel del av dem som kommer for å se forestillingen er på min alder eller yngre, de er amerikanere som havnet midt i nedgangstidene mens de sto på terskelen til karrieren sin. De vet en hel del om hvor lang vinteren kan være og hvor kaldt det blir, jeg ser for meg at de har vært ute i snøstormen og forfrosset håpet, og så kommer de inn i varmen til oss. Til dette. Et styremøte som forsvarer beslutningen om å ta fra dem matforrådet igjen uten å nøle.

Det må være forferdelig nedslående å ta inn over seg.

Kanskje vurderer de å gå.

Eller verre.

Men så kommer Miranda inn på scenen, i en rolle vi skrev inn i teksten etter at jeg hadde sett henne i hennes andre spillefilm i fjor og som er den viktigste grunnen til at vi er her nå. På turné. Den eneste grunnen, tror jeg mer og mer. Jeg ble nødt til å fly tilbake til Los Angeles enda en gang for å overbevise henne om å ta rollen da vi skulle gå i gang med produksjonen. «Men det er i New York,» sa hun, «Hva om det blir en suksess og at jeg ender opp med å måtte bo der? Man kan ikke bare potte om mennesker på den måten.» Jeg lovet henne at det ikke ville bli noen suksess. Jeg ga henne manuset og sa: «Jeg vil at du skal komme inn en gang uten å si noe, den første gangen du kommer inn på scenen, får du ikke lov til å snakke. Det eneste jeg vil at du skal gjøre, er å formidle til publikum at det kommer til å ordne seg. At det er til det beste.» «Hvorfor kan jeg ikke si noe?» spurte hun. «Noen ganger er det bare ikke noe å si,» svarte jeg. «Men så, de neste gangene du kommer inn –» «Hvor mange ganger da, hvor lenge?» «Fem, seks, syv ganger, jeg er ikke sikker, vi må se på det. Jeg vil at du skal være en slags forteller, vet du hva jeg mener, som i de gamle sagaene? Som trubaduren i Robin Hood, husker du?» «Tegnefilmen?» «Ja.» «Jeg syntes alltid Robin og Marian var litt … hvordan skal jeg si det? Sexy? I den Disneyfilmen. Er det galt av meg å tenke det? Jeg var fem år da jeg så den og, vel, noe hendte. Jeg tror det kan ha vært en forelskelse. Hva tror du?» «Jeg tror animerte rever er noe helt for seg selv,» svarte jeg, og så sa jeg: «Men disse andre gangene du kommer inn, da kan du snakke. Da kan du gjøre nesten hva du vil, jeg vil la deg si hva enn du ønsker å si. Vel, så lenge du besynger kapitalismen.»

En av forutsetningene jeg hadde for å gå med på å ta Weyland-Yutani ut på turné, var at Miranda ble med. Det er også grunnen til at vi spiller de siste forestillingene i Los Angeles. Jeg har lovet at hun skal få dra hjem når vi kommer til L.A. Da er det over.

En hel del av dem som kommer for å se forestillingen kommer utelukkende for å se Miranda.

Og jeg? Jeg holder ut fordi jeg lever for øyeblikket hvor hun kommer inn på scenen for første gang og liksom bare ser ut over publikum, eller ikke ut over, men på, som om hun ser hver eneste av dem lenge nok til at de også føler seg sett. Og så danser hun. På en måte danser hun. En slags dans, komisk og klossete i begynnelsen, men jo lenger hun holder på, jo mer ser man hvor kompleks den er og hvor vakker hver bevegelse i virkeligheten er. En ærlig og trøstende dans for dem som må ta til takke med det man kan få.

De andre gangene hun kommer inn og stiller seg foran det tunge eikebordet i styrerommet – eller midt oppå det – improviserer hun for det meste. Men effekten er alltid den samme. Hun gjør entré, den høye, tynne figuren med det uforklarlige håret og ualminnelige klær, og så åpner hun munnen. Jeg vet ikke hva det var som traff meg først, det briljante manuset hun skrev til sin andre spillefilm eller om det simpelthen var stemmen og karakteren hennes, men jeg vet at det var stemmen som ble hengende i meg, den myke californiastemmen hennes jeg tilbrakte søvnløse netter med mens jeg hørte hennes egeninnleste lydbok av novellesamlingen hun hadde skrevet og måten hun uttalte ordet patio på, særlig det, men også alle de andre ordene for så vidt, slepende og tidvis nesten hviskende, malende; jeg hørte novellene flere ganger uten å få med meg innholdet, jeg lyttet bare til lyden av henne mens jeg satt bøyd over teatermanuskriptet og så for meg hvor jeg ville hun skulle komme inn, som en karakter jeg mer og mer så for meg som Kapitalismen selv, en trøstende og tålmodig skikkelse, optimistisk, som snakket til publikum med dyp fortrolighet og hengivenhet, som om de delte en farlig hemmelighet.

Hun kom inn på scenen og parafraserte Milton Friedmans betraktninger om grådighet og markedsliberalisme på en måte som fikk det til å høres forlokkende ut, skøyeraktig og litt trist, men uunngåelig og nødvendig, som å få operert bort mandlene og håpe på iskrem etterpå, vel vitende om at i dette livet finnes det ingen garantier. Hun ga kapitalismen et ansikt, og det var et ansikt av kjærlighet mens hun sa ting som: «Hadde det vært meningen at vi skulle fly, ville vi vært født med vinger. Og hadde det vært meningen at vi alle skulle være sosialister, ville vi blitt født med ferdigutviklet omsorg og medlidenhet for hverandre. Men vi blir ikke det. Det er en konstruksjon. Som en hatt. Eller et par virkelig tighte jeans som du får mye oppmerksomhet for. Jeg vil ha de jeansene. Men så må jeg jobbe for å få råd til dem. Og noen må lage dem, fordi jeg er for opptatt med å tjene pengene jeg trenger til å kjøpe dem. Og ikke alle vil kunne få jeans, noen vil måtte gå bukseløse. Det er tross alt grenser for hvor mange bukser man kan lage. Betyr det at jeg burde melde meg frivillig til å gå naken, bare fordi jeg bor i California hvor det for det meste er varmt og man kan gå med shorts, eller et lett skjørt. Hva om jeg vil ha bukser, hva om jeg tenker at jeg aldri vil møte noen, aller minst mannen det er meningen jeg skal elske, hvis jeg ikke skaffer meg de jeansene? Hva om jeg ikke vet når jeg kommer til å møte ham – kanskje den første jeg møter er en jeg tror er mannen i mitt liv, bare for å oppdage kort tid senere at det ikke var ham likevel og at jeg må fortsette å vente, fortsette å spare jeansene til det rette øyeblikket. Hva om det plutselig blir vinter?»

Hver kveld håper jeg hun vil si ordet patio.

Bare en eneste gang.

Men jeg tror Miranda lengter etter å komme hjem til L.A. Hun tilbringer mer og mer tid alene, slik jeg gjør, jeg vet ikke hva hun holder på med. Det kan være at også hun sliter med søvnen, om enn av andre grunner. Jeg ser det stadig tydeligere på de andre skuespillerne, hvor mye dette arbeidet tar på. De går til grunne hver kveld, tematikken i stykket og rollene de spiller trekker dem nedover i dypet. Og det varer lenge. Det er et poeng at man skal måtte bli sittende i materien, sittende fast, derfor repeteres mye av teksten, de samme dilemmaene og spørsmålene tas opp igjen og igjen, med stadig lengre utgreiinger fra den som svarer, stadig lengre forsvarstaler, til man som publikummer til slutt overgir seg. Til man som skuespiller gjør det samme. Som å sitte og høre på Goebbels i Berliner Sportpalast: Man vet det er forrykt, men det er vanskelig å ta ørene fra det. Det er virkelig et usympatisk skuespill. Men det kan også være det beste jeg har gjort. Det får holde. Også forestillingen i seg selv varer lenger for hver kveld, jeg ser at avisene skriver om det, de slår det opp som en kvalitet ved forestillingen at den leter etter seg selv og det endelige svaret. Men for skuespillerne på scenen fortoner det seg annerledes, for dem kjennes det som å sitte fast i en malstrøm av argumenter de ikke vil fremføre og som de er redde for er i ferd med å bli deres egne. Jeg vet ikke om publikum forlater forestillingen oppløftet eller dypt deprimerte.

3

Dagen begynner. Jeg er fortsatt i Wisconsin. Enda et døgn. Det regner. Vind og kulde. Folk går krumbøyde til arbeidsplassene sine eller hjem i morgenen. En publikummer reiste seg midtveis i forestillingen i går, ropte jeg orker ikke dette mer! og stormet ut av salen; jeg tror hun snakket for oss alle. Og folk klappet. En rungende applaus gjennom lokalet. Men de forble sittende. Etterpå sa Miranda at hun håper det vil komme en kveld hvor alle går.

Timene før oppmøtet på teateret finnes det sjelden noen plan for, vi har stort sett hele dagene for oss selv når vi ikke er på vei til neste by, tid til å gjøre nødvendige ærender, ta telefoner og svare på e-poster, se seg om eller hvile på rommene, sove eller glo i veggen. Jeg tror noen ser tv-serier på laptopene sine, eller porno, og noen leser, øver inn replikkene til et stykke de skal medvirke i når vi er ferdige. Joe, som spiller styrelederen, har lært seg å strikke, han sier det å holde hendene i aktivitet holder ham fra å gå fra vettet og jeg har lovet ham strikkeoppskrifter fra min mor når jeg kommer tilbake til New York, han vil gi meg en ordentlig norsk genser. Jeg har ikke sagt at det ikke er sikkert jeg drar tilbake til New York.

Å gå på måfå i gatene i byene vi besøker, skaper raskt en følelse av ubehagelig desorientering. Jeg runder et hjørne og ser en butikk jeg husker fra en annen by. Jeg kommer inn i en gate og forventer å finne det stedet jeg kvelden i forveien bestemte meg for å oppsøke, bare for å måtte innse at det var i en annen stat, flere dager tidligere. Det flyter sammen, til et virvar av gater vi aldri er lenge nok i til å huske sammenhengen mellom og som kanskje forandrer seg hver gang vi snur ryggen til dem. Så jeg lar sentrum av Milwaukee være og kjører til sørenden av byen i leiebilen jeg har hatt siden Cleveland, mot Grant Park. Fyren på hotellet sa det var et fint sted å gå tur om høsten. «Og en fin strand hvor du kan sitte og se ut over Lake Michigan,» la han til. Jeg ville poengtere at det neppe var vær til å sette seg noe som helst sted utendørs, men han virket så fornøyd med at jeg straks ville være på vei til stedet hvor han hadde vokst opp at jeg ikke fikk meg til å gjøre annet enn å be ham låne meg en paraply med hotellets logo på.

Det slår meg, mens jeg kjører gjennom boligstrøket ved Grant Park, hvordan det ikke bare er Milwaukee sentrum som ligner andre amerikanske byer, men også forstedene, nabolagene. Det samme rutemønsteret overalt, de samme alleene uansett hvor man drar; det kunne til og med ha vært Garden City på Long Island, det er bare husene her som stort sett er en anelse mindre. Ellers er det til forveksling likt gatene jeg oppholdt meg i da vi først slo oss ned i USA og jeg drømte om å komme meg vekk, også gatenavnene ligner eller er de samme: Sycamore Avenue, Elm Street, Oak Street, Aspen, Cherry, Pine, Walnut, og så en Emerson Avenue for liksom å gjøre det komplett. Hvor mange Elm Street eller Pine Street finnes det i dette landet? Jeg googler med høyre hånd mens jeg tar av og svinger ut mot parken og stranden, passerer et par golfbaner, også dem identiske med dem jeg husker fra Garden City. Det finnes 88.411 gater som heter Elm Street i USA.

Alle disse stedene som ligner hverandre, hele tiden er det slik, som å stirre gjennom en defekt View-master. Og likevel finnes det dette ene stedet hvor man en gang hørte til. Jeg kunne ha fortalt dere i detalj om gaten jeg bodde i på Forus i Stavanger, om hvordan veien snodde seg rundt et hjørne på merkelig vis, om asfalten som var sprukket opp og lappet sammen, løvetann ved hullet i gjerdet og graffiti på transformatorboksene; jeg kunne ha fortalt hvem som bodde hvor og hvem de var, hva vi drømte om og hva vi var redde for, hvordan gresset så ut etter en lang vinter eller sent på sommeren; jeg kunne fortalt dere om den gaten som en gang tilhørte meg og hva som gjorde den til en helt uforlignelig gate og dere ville ha nikket gjenkjennende, for den lignet også deres gater, enten den gaten dere så for dere var lang og full av trafikk og hadde pleid å gjøre dere sikre på at det måtte være den lengste gaten i universet, eller om den var kort og stutt og forglemmelig på ethvert kart, en gate ingen husket navnet på. Det høres ut som stedet der jeg vokste opp, ville dere ha sagt. Men det ville ikke være sant. Ikke helt. For jeg var den eneste som vokste opp i den gaten.

MEN LAKE MICHIGAN ligner ikke noe annet. Hundre nautiske mil før man når Michigan; det er en lettelse å se vann igjen. Jeg går nordover langs den bleke sandstranden som er hard og fuktig under de våte joggeskoene mine, og det er da en måke flakser mot meg, i et ufrivillig stup mens hun tas av en kastevind og beskjemmet går inn for landing, hun rister oppgitt på hodet og tusler noen tafatte skritt omkring i sanden før hun letter på ny og forsvinner bak trærne. Det minner meg om duene som alltid hang under de store trærne ved Breiavatnet i Stavanger. De trasket rastløse omkring som uteliggere og ventet utålmodig på neste unge som med moren på slep ville kaste en neve brødsmuler i deres retning. Når de fløy så de ut til å ha full kontroll, men med en gang de landet virket de forvirrede, misfornøyde, som om de ufrivillig var dratt tilbake til en virkelighet de ikke trivdes i, som om de ustanselig gjentok nei, nei, nei for seg selv, med hodene skytende frem og tilbake som stempler, og jeg lurte på hvor mye de fikk med seg på spaserturene sine; så de i det hele tatt noe som helst i den frenetiske nikkingen eller var det nettopp det som irriterte dem så grenseløst, denne vitsen av en anatomisk konstruksjon, som fikk dem til å ligne en gjeng udugelige idioter. Ikke rart de ikke skilte mellom mat og søppel og for øvrig så ut til å gi blaffen i alt som kunne minne om hygiene og egenpleie; de var allerede på bunnen, og hvert spastiske skritt bekreftet det bare nok en gang, alltid tydeligere.

Og så ser jeg at også Lake Michigan ligner på noe annet enn seg selv, og det kan være regnet eller stranden eller bølgene som blir større der ute som gjør det, det kan være alt sammen, men det ligner plutselig på utsikten på Fire Island den sommeren for lenge siden, den dagen hvor vi også var på stranden og regnet kom så overraskende på oss, Mordecai og meg. Jeg skal fortelle dere om solen ute på Fire Island senere. Jeg skal huske det for dere, for det var der jeg møtte Mischa. Men det blir ikke i dag, ikke på en dag hvor jeg ikke kan skille gatene fra hverandre.

Jeg har aldri likt å gå tur bare for å gå tur, det merker jeg stadig tydeligere når jeg forlater stranden og går innover Grant Park, over trebroer og bekker og små juv, langs stien omgitt av løvnakne trær. Autumn leaves. Autumn left. Gult, komposterende løv på bakken og spøkelsesaktig forlatt. Det er vakkert her, men jeg kjeder meg like fullt. Mischa, derimot, pleide å elske slike turer, søndagen hennes ble liksom ødelagt om vi ikke hadde vært ute og gått. Hvor vi gikk var ikke så viktig. Bare en liten tur, kunne hun si, rundt nabolaget og tilbake, ikke mer. Eller til parken. For å få litt luft. Selv var jeg avhengig av å ha et mål hvis jeg skulle bli med, en butikk, en utstilling, noe det gikk an å kjøpe på veien. Noe vi kunne ta med hjem som et håndfast bevis på at vi hadde vært utenfor døren.

Enda mer meningsløst er det å gå tur alene, og jeg er virkelig alene, ingen milwaukeere har latt seg lokke ut hit i regnet. Så det er heller ingen som ser at jeg går av stien i et håp om å gjøre opplevelsen mer interessant og mindre lik turene Mischa tok meg med på, at jeg snubler nedover gjørmete stier og mister paraplyen idet jeg må ta meg for med hendene og at jeg tråkker rett ned i en mudrete vannpytt. Ingen hører meg da jeg trekker ut den gjennomvåte joggeskoen, nå brungrå av søle, sukket fra vakuumet som gir slipp og surklingen fra min høyre fot mens jeg stavrer meg opp skråningen og tilbake i samme retning som jeg kom fra, hele den lange veien tilbake til bilen, med brukket paraply og regnet som bare fortsetter å pøse ned. Ennå er det tidlig på formiddagen, jeg har dagen foran meg enten jeg vil eller ikke og jeg burde sikkert dratt tilbake til hotellet, fått på meg tørre klær i det minste. Men bare tanken på å låse meg inn på det rommet igjen byr meg imot, det er for trangt der inne, for trangt og tomt, og jeg orker heller ikke tilbringe mer tid med ensemblet, det var derfor jeg ba inspisienten kansellere flybillettene mine etter Cleveland og skaffe meg en leiebil i stedet. «Du er klar over at det kommer til å ta deg seks timer å kjøre til Chicago?» spurte hun. «Og det er blant de korteste distansene. Milwaukee til Houston tar fort søtten, atten timer. Derfra er det tolv timer til Albuquerque, minst. Og så videre. Du har foran deg tolv timers kjøretur gjennom ørkenen fra Phoenix til San Francisco, via L.A., bare for å måtte kjøre tilbake til L.A. etter at du først har kjørt helt opp til Seattle. Er du sikker på at du vil det?» «Ja,» sa jeg. Jeg ville det. Pakke sammen kofferten med et blikk på klokken, møte opp og vente på de andre og transporten ut til flyplassen, enda en flyplass, nok en innsjekking sammen med skuespillerne og resten av produksjonen, venting i avgangshallen og uttværende timer med småprat og ubehagelige flyseter, det finnes en livvest under hvert sete, hvis kabintrykket blir for lavt vil du trenge oksygen, setebeltet lukkes strammes åpnes slik, bagasjeventing og inspisienten som driver oss rundt med effektiviteten til en gjeter mens hun snakker i mobilen med sjåføren av minibussen som skal hente oss og frakte oss til det neste hotellet, den neste innsjekkingen, romnøkkel og stillhet. Det var ikke et alternativ å gjøre det der ti ganger til. «Bare skaff meg en bil,» sa jeg. «Og en GPS.» Hun ga meg nummeret til sjåføren av lastebilen som fraktet kulissene og utstyret vårt mellom byene. «I tilfelle dere vil ta følge,» sa hun. Vi ville ikke det.

Vanligvis kjører jeg om kveldene, etter at den siste forestillingen er over og nedriggingen har startet, for å komme de andre i forkjøpet. En svart 2007 Range Rover. En heslig bil, men vi har blitt glad i hverandre; noen ganger tror jeg vi begge nesten er lykkelige. Som da jeg kjørte fra Chicago til Minneapolis den natten og jeg hadde radioen på og det var nesten ikke trafikk og det regnet og jeg sang, jeg skrålte; det må ha hørtes ut som jeg skrek. Andre netter, gjennom Amerika og ikke en sky å se, bare det svake zodiakallyset som reflekteres i støvpartikler i solsystemet og illuminerer den øde landsbygden og de sovende gårdene. Onkel Owen var det som først fortalte meg om fenomenet, han hadde sett det flere ganger i Vietnam, sittende på vakt i Bastogne med utsikt over jungelen rundt dem. False dawn pleide de å kalle det, et uhyggelig lys. Men jeg liker navnet. Som om det lot seg gjøre å forfalske morgenen, svindle seg til en god begynnelse.

Millston, Wisconsin. Angola, Indiana. Love’s kafeteria i Oakdale, Wisconsin. Jeg kjører gjennom flyoverland. Og bak rattet er jeg ikke trøtt.

Jeg vil ikke tilbake til hotellet.

Ikke ennå.

Så jeg tar av meg skoene og legger sokkene på dashbordet, henger jakken og genseren over rattet og strekker meg ut i baksetet med utsikt over innsjøen. Buksene mine er også våte, lårene og stoffet tviholder på hverandre slik at det nesten gjør vondt, men jeg våger ikke ta dem av, ikke her; et fritt land, ja, men ikke et godt land for de offentlig bukseløse. Skjerfet beholder jeg på, det hjelper litt. Ullen er ennå ikke våt tvers gjennom, det kjennes varmt og beskyttende rundt halsen. Trygt. Regnet høljer ned, et lite øyeblikk går parkeringsplassen og innsjøen i ett. Jeg er en regissør. Jeg skal forsøke å være vennligere mot meg selv fra nå av. Jeg må gi meg selv regi på det punktet. Terpe til det sitter.

Jeg roter gjennom sekken min etter vannflasken og en pose nøtter jeg mener å huske at jeg kjøpte for noen dager siden, i Madison, WI, på veien til Minneapolis, men jeg må ha spist dem eller lagt dem et annet sted, for det eneste jeg finner er en pakke sigaretter og en lighter, notatboken min og pennene, tidsskriftet med intervjuet jeg har gitt og, helt nederst, gjemt og glemt i en av de mindre lommene, en pakke Ambien sovetabletter. Jeg fikk dem i Chicago etter at søvnproblemene hadde begynt å ødelegge dagene mine. Legen, en mann i femtiårene av ghanesisk-australsk opphav, med urovekkende hårete armer og det ualminnelige navnet Dr. Fola, skrev ut en resept på ti tabletter og ga meg samtidig en cd med opptak av hvalsang fra kysten av Hawaii. Knølhval, sa han. Det er de som synger mest. Og høyest, lyden av dem når opp mot 190 desibel, visste du det? Du ville ha blitt døv om det ikke var for vannet. Sangen deres er alltid den samme, i alle fall innad i gruppen, halvtimes lange temaer som sakte utvikles og endrer seg over tid. Vi aner ikke hvorfor de gjør det, synger; kan hende er det bare for moro skyld. Men mange mennesker finner lyden av dem beroligende. Men jeg fikk ikke sove av sangen deres. Om noe ble jeg skremt av den, for mens jeg lå i mørket på hotellrommet i Cleveland med hodetelefonene mine på, hørtes det bare forferdelig ensomt ut. Klagende og lidende, som om de hele tiden desperat prøvde å forklare hverandre hvordan de hadde det, men aldri fant ordene, og straffen for den manglende kommunikasjonen var at all lengselen i stedet fremsto som nynning andre arter falt i søvn av. Legen fortalte meg også, da jeg skulle gå, at knølhvalen kan dykke helt ned til 200 meter. Jeg vet ikke hvorfor han sa det. Og om natten slo det meg at den muligens dro ned dit i det bunnløse mørket for å slippe unna seg selv, eller få ro noen minutter, holdt fast av det voldsomme vanntrykket som i en kolossal omfavnelse. Til slutt tok jeg en av sovetablettene han hadde gitt meg og de neste fem timene sov jeg tungt, til den monotone og så godt som uhørlige melodien bare zolpidiempreparater kan fremføre, i en mørkeblå verden av absolutt ingentinghet. Men jeg våknet med en følelse av ikke å ha fått pustet hele natten, som om noen hadde sittet på brystet mitt og vurdert om jeg skulle få lov til å våkne i det hele tatt. Jeg har ikke tatt dem siden.

Jeg slår på radioen. Et program på en lokal radiokanal om bestikkets historie. Jeg slår av igjen og tar en slurk av vannet, blar litt i tidsskriftet, leser noen av svarene jeg har gitt. Jeg kjenner ikke meg selv igjen, jeg vet ikke hvem han er, han som svarer på alle disse spørsmålene om karrieren jeg har bak meg, men han snakker om ting jeg husker godt, om min første oppsetning etter 740 Park Sorry; jeg gjorde teater av Upton Sinclairs sosialistiske bok The Jungle og det var et forferdelig baktungt arbeide, en roman fra 1906 om litauiske immigranter og kritikkverdige forhold i Chicagos kjøttindustri. Men det ble da noe av det til slutt, og min mor elsket meg for det, det var for henne jeg gjorde det, romanen var en av hennes største opplevelser og hun så det sikkert åtte ganger. Jeg tror til og med hun ble litt forelsket i han som spilte Rudkus, en av hennes gamle helter i litteraturen. Til gjengjeld vet jeg ikke om hun fikk sett Better Worlds Through Weyland-Yutani før vi forlot New York, den diametrale motsatsen til alt vi jobbet med i Sinclairs slakteri. I så fall har hun ikke nevnt det. Og jeg har ikke villet spørre. Hun kommer ikke til New York så ofte lenger.

Stykke for stykke snakker jeg meg gjennom de siste femten årene i intervjuet. Mest av alt ligner det en rettslig gjennomgang, en offentlig høring. Jeg unnskylder og forklarer meg, men uten å servere noe annet enn teknikaliteter og analyser av stykkene og skuespillervalg, forklaringer om scenografi og rytme; jeg sier lite om hva som egentlig ligger bak disse forestillingene, hvorfor jeg valgte dem og ikke noen andre, hvorfor jeg for eksempel konsekvent har holdt meg borte fra de amerikanske klassikerne, snodd meg unna å måtte gjøre Tennessee Williams og Arthur Miller og O’Neill. Det samme med skandinavene: Ibsen, Strindberg. Umulige å stikke hendene mine i, de tilhører meg ikke. Og de nålevende, Jon Fosse, Lars Norén? Kanskje. Det ville vært lettere for meg å gjøre en av dem, særlig den svenske dramatikken. Personkrets 3:1 forsøkte jeg forresten å selge inn, jeg husker ikke til hvem, men jeg sa: Dette er det viktigste jeg har lest, Norén er antageligvis den viktigste dramatikeren i Vesten de siste tretti årene. Jeg fortalte hva det handlet om, jeg fortalte at det ville vare i seks timer. Da ristet de på hodet.

Det er ikke sikkert jeg er i stand til det heller, altså å redegjøre for hvordan valgene endte opp med å bli valg, akkurat som man heller aldri makter å få stykkene til å si det de burde ha sagt. Det eneste jeg vet, er at alt jeg har lagd har vært uløselig knyttet til dem jeg har hatt rundt meg, levd med. Og at det finnes sammenhenger jeg aldri vil klare å sette ord på. Dulgte hint og halvkvedete viser. Men ingenting av dette snakker jeg om i intervjuet. Usikkerheten, tvilen og nølingen, all denne forferdelige bekymringen jeg hele tiden har båret med meg, den snakker jeg ikke om, den holder jeg ikke frem foran journalisten og juryen og sier: Dette er hva det koker ned til, en fryktelig redsel for å forbli hjemløs. Tvert imot fremstår jeg som en jeg skulle ha likt å være, men som jeg ikke kjenner igjen når ordene hans når meg fra papiret. En som har en lang karriere foran seg. En regissør som ikke står midt blant sine skuespillere og sier nei, jeg vet ikke, la oss … kanskje vi skulle, la oss prøve … nei, men som sier: Slik gjør vi det.

Det er likevel jeg som snakker i dette intervjuet også. Det er mitt navn som står bak sitatene og det finnes små glimt hvor jeg kommer til syne for meg selv. Men mest av alt fremstår jeg lukket. Vrang, nesten. Jeg omgår konsekvent spørsmål om Norge og familien min; hver gang Mischas navn nevnes blir jeg taus, fullstendig og demonstrativt, til journalisten forstår at stillheten ikke kommer til å gi seg før han går videre og stiller et nytt og annet spørsmål. Jeg snakker om Ocean, som den merkelige Vermont-baserte dramatikeren Frances York skrev og hvor jeg undersøkte hvor langt inaktiviteten kunne strekkes på en scene, hvordan stress smittet over fra scene til sal; jeg snakker om LAX, det første og eneste skuespillet Roberto Gorza fullførte før hans gamle venner i Mara Salvatrucha fant ham og som jeg forberedte meg til å jobbe med ved å bruke dagevis på å studere ventingens egen koreografi, stående rett opp og ned utenfor ankomsthallen ved JFK; og noe riktig gjorde vi visst uansett, for LAX gikk for fulle hus og innbrakte Roberto Pulitzerprisen for drama og gjorde det mulig å gjøre Bob Ross Paints a Pretty Clear Picture noen år senere, på Vineyard Theatre på Manhattan, et Off-Broadway sted hvor Mordecai spilte hovedrollen i det som langt på vei var en enmannsforestilling og som ikke hadde noe som helst med Bob Ross å gjøre. Vi valgte tittelen fordi vi begge hadde pleid å se maleprogrammene hans på tv og husket hvordan han alltid sa: There are no mistakes, only happy accidents. Og fordi det var det riktige slagordet for det vi skrev og den eneste måten vi kunne våge det på. Og fordi stemmen hans var så myk og søvndyssende. Og fordi vi begge hadde lest intervjuet med ham hvor han innrømmet at han gjerne skulle ha kvittet seg med den reirlignende kulepermanenten sin, men at det var produsentene som hadde satt ned foten; frisyren hans var blitt selve varemerket hans, silhuetten av den prydet et arsenal av produkter og karrieren ville være over den dagen han krysset dørterskelen til en ny frisør. Bob Ross var første gang vi forsto at vi en dag kom til å miste vår egen tid av syne, det var da vi skjønte at livet blir lagt bak en mens man går og at det å tenke på tiden var det samme som å tenke på døden. Vi ville konservere oppveksten vår i Garden City gjennom et tilnærmet selvbiografisk stykke, men vi fikk det ikke helt til. Vi trodde vi gjorde det, vi var sikre på at vi hadde lyktes og lettet over det, men når jeg leser det nå, ser jeg at vi var altfor opptatt av å lage teater. Vi sto muligens ennå for nær til å se klart, og vi snakket ikke om alt vi burde ha snakket om, vi dekket bare over det med nye mytologiseringer.

Mordecai dro til California for godt etter det skuespillet.

Jeg forteller journalisten om The Mill Stone fra 2010, skuespillet jeg gjorde basert på den bosniske filmskaperen Milorad P. Anderssons dokumentar- og spillefilmserie ved samme navn hvor han tok for seg overgrep under krigene på Balkan og medias ønske om å grave frem historien med stor H. Det handlet om å belyse gapet mellom det som faktisk skjedde og det som blir fortalt, mellom medienes manipulasjon og formidlingsevne/-vilje på den ene siden og tilhørerens potensielle agenda på den andre. Og hvordan vi selv husker det som har hendt oss. «Jeg tror det var omtrent åttisyv personer som så det,» forteller jeg journalisten. «Flere av dem antageligvis bekjente fra før, bosniske immigranter blant annet, som snakket høylytt om Tito i pausen og kranglet om hvilken bygd som var blitt mest ødelagt under krigen og hvem som hadde flest slektninger som fremdeles bodde der, enkelte av dem disse publikummerne sluttet for alt jeg vet også å gå i teateret etter det. Men det var et nødvendig stoff å jobbe med, utfordrende og utmattende. Jeg ville aldri ha vært det foruten. Og jeg ville aldri ha gjort det igjen.»

Napoleon Wants to Stay up a Little Longer. 740 Park Hamlet/Sorry. The Jungle. Ocean. LAX. Bob Ross Paints a Pretty Clear Picture. The Mill Stone. Better Worlds Through Weyland-Yutani.

Det er alt. Mer er det ikke.

Mer enn nok.

Intervjuet munner ut i en lang diskusjon om Weyland-Yutani og den forestående turneen, om penger og ondskap og matematikken som den eneste sannheten i et univers av variabler. «Det er et skuespill for tyrannene,» sier jeg. «Tyrannene som ikke vet at de er tyranner. Som ikke ser på seg selv som det. Jeg ville gi en stemme til de samvittighetsløse. Man hører så sjelden fra dem, de bare hvisker til hverandre om nettene mens vi andre sover.»

Og det er også det jeg gjør; jeg sovner, jeg sover. Før jeg har lest ferdig det siste, lange svaret som jeg bare delvis husker at jeg ga journalisten, legger jeg tidsskriftet fra meg og strekker meg ut så langt det lar seg gjøre i baksetet i Range Roveren; regnet slår mot biltaket og bølgene er i ferd med å ta seg opp i Lake Michigan, umulig ikke å sovne til de lydene. Jeg sovner. Endelig sovner jeg, med hodet på den fuktige genseren min og beina krøllet opp mot døren går jeg den etterlengtede hvilen i møte, vi håndhilser kort og så leder han meg inn i et dunkelt rom og trekker forhenget for.

Jeg har ikke sovet så godt på det jeg kan huske.

Jeg sover og jeg vet at jeg sover og jeg vet at jeg vil fortsette å sove. Jeg vil fortsette å sove men jeg har allerede sovet i timevis og her inne et sted i søvnen har en lyd meldt sin ankomst en ringelyd av noe slag ringing en telefon det må være min telefon i søvnen eller virkeligheten og langsomt blir det klart for meg at lyden kommer fra et sted jeg ikke vil tilbake til men den gir seg ikke den helvetes telefonen og forhenget trekkes fra jeg hales ut i lyset eller ikke lyset men ettermiddagens skumring og det blinker fra jakkelommen min og vibrerer forsiktig i stoffet jeg har ikke annet valg enn å sette meg opp, strekke meg etter den og svare.

«Hallo?»

«Max Hansen?»

Stemmen min: «Mm.»

«God ettermiddag, mitt navn er Tobias Meyer, jeg er den internasjonale sjefen for samtidskunst hos Sotheby’s.»

Han venter noen sekunder for å la meg slippe til, men jeg sier ikke noe.

«Jeg ringer for å fortelle om resultatene av kveldsauksjonen her i New York i går.»

«Ok.»

«Så, jeg er glad for å kunne si at vi er svært fornøyde med salget av verket du ga oss i oppdrag å avhende. Vietnamization (Colby) av Mischa Grey endte på $1.515.000, inkludert kjøpers premie. Du vet, det er virkelig et utsøkt bilde.»

Et hull i hjertet. Jeg kjenner jeg blir kvalm, jeg skulle aldri ha solgt det. Nå er det borte for alltid. Så fort går det.

«Hvem kjøpte … hvem fikk tilslaget?»

Tobias Meyer rasler med papirene fra sin side av landet, blar seg frem til informasjonen.

«Skal vi se … budet kom inn via telefon. Det gikk til en anonym kjøper etter en lang dragkamp mellom to budgivere.»

«Hva betyr det?»

«Det betyr at jeg dessverre ikke kan fortelle deg navnet på vedkommende som fikk det.»

«Hva med nasjonalitet, kan jeg spørre om det var noen i USA som la inn det siste budet?»

«Ja. Kjøperen befinner seg i California, men bildet ser ut til å forbli i New York. Det er virkelig alt jeg kan si, som du sikkert forstår. Men vi er svært fornøyde, og gledelig overrasket over å ha slått salgsrekorden på Grey. Jeg kan sende deg alle resultatene på e-post om du vil se.»

«Takk.»

Tolv sekunder senere:

«Du burde ha mottatt den nå. Igjen, vi er glad for å ha vært dem som løftet Grey til disse summene, men du vet, markedet er i ferd med å ta seg opp igjen etter … nedgangen, så hvis du kommer over flere verk av henne – eller andre samtidskunstnere – håper jeg du vil kontakte oss.»

«Det var bare det ene.»

«Unnskyld?»

«Bildet. Det var det eneste jeg hadde.»

«Jeg forstår.»

«Det tror jeg ikke du gjør,» sier jeg.

Etter at jeg har lagt på, ser jeg gjennom salgslisten han har sendt meg. Mischa er i godt selskap, det vil hun like. Rothkos No. 1 (Royal Red and Blue) fra 1954 har gått for søttifem millioner dollar, Pollocks Number 4, 1951 for førti, et bilde av Bacon for i underkant av tretti og så videre; De Kooning, Richter, Franz Kline, Yves Klein, Warhol, Basquiat, Murakami, Koons, Richard Prince og selvfølgelig Wade Guyton og Gabe Gorsky, til prisen av en dobbel Mischa. Men jeg aner ikke hvordan hun vil ta nyheten om at jeg har solgt Colby, kan hende er det det verste jeg kunne ha gjort mot henne.

Hvorfor i helvete solgte jeg det?

Jeg var så sint, jeg ville rydde bort alt det gamle, kaste alt over bord og være kvitt det. Jeg er ikke lenger sint. Jeg er trøtt. Jeg vil hjem. Jeg vet ikke hvor det er.

Det er langt på dag nå, jeg har sovet i baksetet i timevis uten at noen har oppdaget meg. Ryggen verker, jeg er støl i beina og må ut for strekke på meg. Det har sluttet å regne. Ingen sol, men stabilt overskyet. Rutene på bilen er dekket av kondens, spor av søvn på dem. Jeg fryser, det er som om jeg har mistet tiden; i hodet er det fremdeles formiddag, men klokken viser sen ettermiddag. Og snart må jeg dra tilbake, gjøre meg klar for kvelden. Jeg kjører samme vei tilbake, gjennom nabolagene som ligner alle andre nabolag, så ut på motorveien, forbi flyplassen og der, midt ute på et jorde hvor nye boliger planlegges, et svært billboardskilt fra utbygger med store, svarte bokstaver mot kritthvit bakgrunn: IF YOU LIVED HERE, YOU’D BE HOME BY NOW.

På rommet blir jeg stående under dusjen og lar vannet varme meg langsomt opp, utenfra og innover, til hjertet slår seg til ro og tiden er inne for å kle på meg. Nye bukser, en ren skjorte, en nyvasket genser. Skjerfet mitt og den andre jakken jeg har tatt med. Det samme ansiktet. Jeg tar heisen ned til lobbyen hvor inspisienten venter.

«Er du klar?» spør hun.

«Nei,» sier jeg.

Og så går vi.

4

Jeg pleide å drømme at vi flyttet hjem igjen, like etter at vi var kommet til Amerika. Jeg drømte at flyet trakk oss tilbake over Atlanterhavet og Nordsjøen og oljeplattformene, fiskebankene og Fladen Grunn og at flyet senket seg ned over de forblåste sanddynene ved rullebane 11 på Sola hvor vi landet med halen først, løsnet setebeltene mens flyvertinnene sugde i seg sikkerhetsinformasjonen; vi hentet ned håndbagasjen fra hattehyllene, rygget ut av flyet og fjernet bagasjelappene på koffertene, sjekket dem ut og leverte tilbake billettene, spaserte baklengs inn i drosjen, fikk tilbake pengene og ble kjørt i revers til det gamle huset vårt, og hele tiden viste taksameteret lavere og lavere sum, helt til vi rygget på plass foran huset vårt, steg ut og satte nøkkelen tilbake i dørlåsen, gikk inn i rommene som alltid hadde vært våre og skjøv klærne og eiendelene våre på plass i skapene, satte oss ved middagsbordet og trakk matbit etter matbit ut av munnen, lot vannet renne fra munnen ned i glass som stadig ble fullere; og slik fortsatte det, hele tiden bakover, til vi nådde punktet hvor jeg og min søster ennå ikke hadde fått beskjed om at vi skulle flytte og fremtiden fortsatt var forutsigbar.

Displaced persons brukte onkel Owen å si, men han mente ikke oss, selv om jeg alltid har sett på oss som akkurat det. Vi har ingen rett på ordet, ikke noe reelt eierskap til det, det er forbeholdt de fordrevne, flyktningene som ikke har noe valg og bare et håp om å holde seg i live, de som brøt opp midt på natten med bare minutter til å bestemme hva de skulle ta med seg og hva de måtte forlate for godt; de tvangsmigrerte fra konflikt- og kriseområder som ser hjemlandet brenne ned på CNN. Vi var aldri blant dem, men jeg erklærer slektskap til uttrykket. Som om det gikk an, som menneske, simpelthen å bli forlagt. Og dermed implisitt at det bare skulle være et spørsmål om logistikk for å gjenopprette livet og orden i kosmos.

Vi er ikke forlagte, vi emigrerte, det er ikke det samme. Ikke er det sant heller. Barn emigrerer ikke, de tvinges i eksil, var det noen som sa. Og det er riktigere. Koffertene deres er aldri store nok, de må også la det meste bli igjen, alle de tingene som er for små til at de voksne ser dem og sørger for å rydde plass i sin egen bagasje.

HOUSTON, TEXAS. Jeg så Brewster McCloud på hotellrommet i denne byen, den gikk på tv om natten etter den nest siste forestillingen her og jeg ble sittende oppe og se den merkelige filmen, vekslende mellom å følge med på skjermen hvor Shelley Duvall var fanget på sitt vakreste og å stirre ut hotellvinduet hvor det ble klarere og klarere at det knapt lenger finnes noen likheter mellom Houston i dag og byen slik den så ut da opptakene ble gjort for over førti år siden. Det forvitrer. Eroderer. Endrer seg. Alt man kunne ha kjent seg igjen i, identifisert seg med eller brukt som landemerke, blir borte. Det rives, bygges opp på ny, flyttes om natten, gjøres om og åpner i nyere, større, lysere lokaler. Jeg vet ikke om jeg ville kjent meg igjen i Stavanger heller hvis jeg dro tilbake nå, jeg ville risikere å gå meg vill, det ville vært en forferdelig opplevelse. Jeg aner ikke om Forus eksisterer lenger, i alle fall ikke slik jeg husker det, fremdeles husker det. Enn så lenge husker det. De kan ha gjort om hele nabolaget til industriområde siden det allerede var så mange fabrikker på alle kanter rundt oss da vi bodde der, jeg husker det var snakk om det da jeg var åtte eller ni, mine foreldre leste det tørre skrivet fra myndighetene om hva som ville skje hvis kommunen bestemte seg for å ekspropriere tomtene og hva slags erstatning man kunne regne med å få, hvor vi ville eller kunne komme til å flytte (noen av naboene satt allerede i hagestolene sine og siklet åpenlyst over brosjyrer fra boligbyggerfirmaer som kunne tilby dem drømmehusene deres så fort klarsignalet ble gitt). Jeg ville ikke flytte da heller. Jeg gråt, og så sluttet folk bare å snakke om det, kommunen la andre planer, la planene på hylla, naboen la bort prospektene, fant frem målebåndet og gikk tilbake til å krangle med hverandre om hvor langt inn på den andres eiendom hekkene var plantet; jeg tror ikke det var min gråt som avgjorde saken. Forus og nabolaget kan ligge der enda, frivillig fraflyttet eller utvidet og mer levende enn noen gang før. Vakrere enn jeg husker det. Området nedover mot fjorden, de gamle bondejordene der, marken som ingen dyrket og de to hestene som gikk i sirkel der nede hele dagene uten at noen så til dem, tror jeg; de må være døde for lengst nå, disse hestene. Enten har man bygd fabrikker der eller dyre boliger med fjordpanorama for oljerike stavangerfamilier og jeg kunne ha sjekket, jeg kunne ha undersøkt, jeg kunne latt nysgjerrigheten ta overhånd og tatt steget inn i gatene med Google Maps, flere ganger har jeg vært nær ved å gjøre det, jeg har zoomet meg inn over Stavanger, fugleperspektiv over Gandsfjorden, nesten som den dagen i 1982 da pappa tok meg med opp i en signalgul Piper Cub for å se Forus fra luften og jeg lærte hvordan gatene under meg var knyttet sammen, nabolag til nabolag til bydel og til byen, og jeg kunne ha zoomet meg enda lenger inn nå, helt ned i asfalten, jeg kunne ha slept den lysegrønne Google Maps-mannen ned på gamle trakter og sett hvordan alt har forandret seg siden 1990; flere ganger har jeg vært så nær ved å gjøre det, jeg har holdt figuren dinglende over kartet og sett gatene lyse opp i blått, klare for Street View, det eneste jeg ville ha behøvd å gjøre var å slippe fingeren, så hadde jeg vært tilbake. Men hva om det å se fotografier av gatene slik de ser ut nå ville ha gjort at jeg glemte hvordan de pleide å se ut? Hukommelsen er et arkiv med upålitelige ansatte.

Men Robert Altmans film har holdt seg, mer eller mindre i alle fall, Brewster McCloud er fortsatt like uforståelig som den alltid har vært, ikke engang Bud Cort begriper jeg meg på, samme sak i Harold and Maude. Men han er god. Det er ikke det. Jeg forstår ham bare ikke. Eller kanskje gjør jeg det. Uansett. Da den var ferdig, fikk jeg lyst til å sende henne en melding, jeg ville skrive: Jeg er i Houston, Texas og ser Brewster McCloud på tv. Husker du? Jeg er i Houston hvor også Shelley Duvall kommer fra. Hun har visst flyttet tilbake hit. Jeg er i Houston hvor Rothko-kapellet du alltid ville besøke, befinner seg. Jeg er fortsatt her.

Jeg sendte ingen melding. Jeg gikk ut og satte meg i bilen på parkeringsplassen. Jeg dro ikke engang til Rothko-kapellet mens jeg var i byen, selv om jeg sikkert burde, Mischa var overbevist om at det ville være viktig for meg. «Han skapte et sted der,» sa hun, «en endestasjon.» Og hun var sikker på at vi ville ha blitt gode venner med ham om vi hadde levd samtidig. «Han tilga heller aldri sine foreldre for at de transplanterte ham til et sted han aldri følte seg helt hjemme,» sa hun og la til: «Han var fra Latvia, det var en del av Russland, de måtte unnslippe pogromene. Du vet, de aller fleste mennesker drømmer om å unnslippe stedet der de ble født. Du og Mark Rothko er de eneste jeg vet om som ikke klarer å gi slipp på det.»

«Det er forskjell på å flytte og bli flyttet,» svarte jeg.

Albuquerque, New Mexico. Wichita, Kansas. Denver, Colorado. Nye byer, nye steder, nye teatre, nytt publikum. Men den samme forestillingen. De samme nettene. Vi er i Phoenix, Arizona. Jeg har helt sluttet å forsøke å sove på hotellrommene, det er ikke lenger mulig å få ro under de lakenene, som om hele landet benytter det samme storvaskeriet og jeg har blitt allergisk mot hva enn det er de putter i vaskemiddelet sitt. Jeg sover i bilen, i morgentimene, slumrer i baksetet eller med setene lagt ned, et teppe over meg. Halvåpen munn. Hvesende pust. Ikke et vakkert syn. Dette er noe de færreste hotellene setter pris på og jeg kan ikke si annet enn at jeg forstår dem; å komme inn i garasjen for å hente noe i bilen etter at du har sjekket inn og så oppdage en tilsynelatende livløs person i bilen ved siden av, innbyr ikke akkurat til tillit i noe etablissements favør. Men det finnes heller ingen nedtegnet hotellpolicy noe sted som stipulerer en grense for hvor lenge du kan oppholde deg i din egen bil så lenge den står parkert i hotellets egen garasje. De foretar kanskje en grundigere bakgrunnssjekk basert på personalia du har oppgitt, men når heller ikke det får alarmklokkene til å kime, har de knapt noe annet valg enn å akseptere forholdene. De eneste gangene jeg sover virkelig godt om nettene, er likevel når jeg forflytter meg til en ny by. En gang fantes det en tid hvor man ubesværet kunne svinge ut på veiskulderen langs interstaten og lukke øynene; 2012 er ikke den tiden. For farlig, for ulovlig, jeg vet ikke hva som kom først. Men gjemt mellom semitrailerne på de store parkeringsplassene ved veikroene som ofte finnes i utkanten av byene, sovnet jeg uforstyrret. At jeg endte opp med å velge denne heller uortodokse løsningen skyldtes ikke reiseromantikk; jeg mener, jeg er ikke blant dem som mener det er en god idé å kutte ut college midtveis i elven og slenge seg på første og beste godstog som blindpassasjer for å oppdage nasjonen slik den virkelig er og get away from the Man and live off the land; jeg mener, du vil ikke finne meg bakerst på en Greyhound-buss med en herjet og gjennomunderstreket Kerouac-paperback mellom hendene og krøllete lapper i bukselommene med adresser til skid row-sofaer man kan håpe å få slenge seg nedpå noen dager når man kommer frem, hvor enn frem er, og hvor frem faktisk er spiller ingen rolle så lenge det er frem og så lenge det bare er; jeg spiller ikke gitar og jeg har aldri hatt behov for å synge sanger av Woody Guthrie og jeg har det aldri, aldri, aldri for travelt til å skifte undertøy eller pusse tennene før jeg legger meg, uten at det gjør meg (mener jeg, nokså bestemt kan jeg legge til) pedantisk. Eller nevrotisk. Det gjør meg bare til en person som tror fast på viktigheten av å opprettholde et absolutt minimum av personlig hygiene. Så, altså, uansett: At jeg endte opp i Range Roveren om natten var et utslag av ren og skjær pragmatisme og lite annet. Jeg trengte å sove. Og det startet slik: Jeg hadde stanset i Tucumcari på vei mellom Albuquerque og Wichita for å kjøpe vann og noe å spise, og det regnet, og jeg satte meg inn bak rattet og spiste noe som minnet om en anstendig hamburger, men ikke var det, og radioen sto på og det kan ha vært musikken de spilte, det kan ha vært regnet og det kan ha vært den gode søvnen jeg hadde oppnådd ved Lake Michican som gjorde at jeg falt for fristelsen og tillot meg å sovne i bilen igjen, til det jeg mener å huske var en lavmælt symfoni av en eller annen polsk komponist som Symfoniorkesteret i San Francisco hadde gitt seg i kast med. Jeg sov, og da jeg på et tidspunkt i løpet av natten så vidt åpnet øynene for å se hva skrittene og de lave stemmene og den vedvarende motorduren utenfor skyldtes, oppdaget jeg at to store Fed Ex-lastebiler hadde stilt seg beskyttende opp på hver side av meg og at sjåførene sto sammen i regnet og røykte sigaretter og småpratet om avstander og sine udugelige oppdragsgivere. Nå og da skulte de i min retning, og jeg skulle ha likt å kunne si at jeg gikk ut til dem, slo av en prat og fortalte hvorfor jeg var her og at de deretter nikket bifallende og sa noe sånt som at man må gjøre det man må gjøre, og at det der igjennom oppsto en mikroskopisk følelse av samhørighet i natten mellom oss. Men det eneste jeg fikk til, var en mislykket håndhilsen etter at de hadde glodd så lenge mot meg at jeg syntes jeg måtte gjøre noe, og de ristet på hodene og gikk i retning restauranten. Da jeg våknet igjen, hadde de kjørt videre. Klokken var halv elleve om formiddagen. Jeg hadde sovet syv timer.

Siden da har jeg aktivt lett etter steder å sove. Jeg har gått i dvale seks vidunderlige timer mellom Wichita og Denver, på en parkeringsplass utenfor et motell ved Interstate 70 og den lille byen Colby, som på grunn av navnet gjorde det umulig å kjøre videre, og jeg har vært tilnærmet bevisstløs i fem hele timer utenfor en bilforretning i Durango, Colorado. Jeg har begynt å se frem til disse nettene mens jeg står i dusjen på hotellene og kjenner hvordan hodet verker og øynene svir av søvnmangelen; jeg fantaserer om det perfekte stedet mens jeg sitter bak scenen og hører skuespillerne arbeide seg gjennom det stadig vanskeligere stykket, den mer og mer umulige forestillingen. Et sted hvor jeg kan falle i søvn og bare ikke finnes for en stund.

Om fire dager drar vi videre. Jeg skal kjøre gjennom ørkenen igjen, forbi Joshua Tree og nordover mot San Francisco, deretter gjenstår bare Seattle og Los Angeles. Tre uker til. Så er det over. Det meste er allerede bak oss.