Orhan Pamuk

Kvinnen med rødt hår

Roman

Oversatt fra tyrkisk av

Ingeborg Fossestøl

Til Aslı

Ødipus: sin fars morder, sin mors ektefelle, Ødipus: han som løser sfinksens gåte! Hva forteller denne hemmelighetsfulle, tredobbelte og skjebnetunge gjerningen oss? Det fins en urgammel særlig persisk folketro om at en vis mager kunne fødes bare på grunnlag av incest.

Nietzsche, Tragediens fødsel

Oidipus: Men hvor i verden er de? Hvordan finne dem? Det er ei lett å finne gammel brødes spor.

Sofokles, Kong Oidipus

Akkurat som med en faderløs sønn, er det heller ingen som trykker en far uten sønn til sitt bryst.

Ferdousi, Shahname

Første del

– 1 –

Egentlig ville jeg bli forfatter. Men etter de begivenhetene jeg nå skal fortelle om, ble jeg byggmester og ingeniør. Hvis leserne mine tror at jeg begynner å fortelle historien min for å få en ende på disse hendelsene, for å legge dem bak meg, så får det bare være. For jo mer jeg husker, desto dypere inn i begivenhetene går jeg. Jeg tror dere kommer til å bli dratt inn i dem etter meg, at dere kommer til å følge etter meg inn i hemmelighetene ved det å være far og det å være sønn.

I 1985 bodde vi i en bygårdsleilighet like ved Ihlamur-palasset i Beşiktaş. Faren min drev et lite apotek som het Hayat – Livet. En dag i uken var apoteket åpent hele natten, og da var far på vakt. De nettene han hadde vakt, var det jeg som kom med kveldsmat til ham. Jeg likte å stå i forretningen og kjenne lukten av medisiner mens den høye, slanke og kjekke faren min spiste ved siden av kasseapparatet. I dag, tretti år etter, er jeg førtifem år gammel og fremdeles glad i lukten av treskapene i de gamle apotekene.

Det var ikke så mange kunder på Livet Apotek. Når far var på jobb om natten, slo han i hjel tiden med å se på et lite, bærbart fjernsynsapparat av den typen som var moderne i de årene. Noen ganger så jeg at far snakket lavt med venner som kom innom. Det var venner av ham fra politikken, og når de fikk øye på meg, sluttet de å snakke med hverandre, de sa at jeg var akkurat like kjekk og sympatisk som faren min, og de stilte meg spørsmål: Hvilken klasse gikk jeg i, likte jeg å gå på skolen, hva skulle jeg bli når jeg ble stor?

Jeg merket at far ble anspent når politikkvennene hans var der, derfor pleide jeg ikke å bli så mye lenger i butikken, men tok med meg den tomme matboksen og gikk hjemover under lønnetrærne og de blasse gatelysene. Når jeg kom hjem, fortalte jeg aldri mor at en av de politisk aktive vennene til far hadde vært i apoteket. Hun ville bare bli bekymret for at han skulle komme i vanskeligheter igjen, eller for at han skulle forlate oss enda en gang helt uten forvarsel, hun var lei av både far og vennene hans.

Men jeg hadde nok forstått at politikk ikke var den eneste årsaken til de ordløse kranglene mellom foreldrene mine. Av og til var de uvenner lenge og vekslet ikke et ord. Kanskje de ikke elsket hverandre. Jeg hadde følelsen av at faren min elsket andre kvinner og av at utallige kvinner elsket ham. Noen ganger sa mor ting som fikk meg til å forstå at det var en annen kvinne inne i bildet. Jeg ble tung til sinns av at foreldrene mine kranglet, og derfor hadde jeg forbudt meg selv å tenke på det og å huske det.

Siste gang jeg så far, var en kveld i apoteket da jeg kom med mat til ham. Jeg gikk i førsteklasse på gymnaset, og det var en helt alminnelig høstkveld. Far så nyhetene på fjernsyn. Mens han spiste maten han hadde plassert på disken, ekspederte jeg to kunder, den ene skulle ha aspirin, den andre C-vitaminer og antibiotika, og pengene la jeg i kasseapparatet som ga fra seg en koselig plingelyd når skuffen ble åpnet. Da jeg gikk hjemover, kastet jeg et siste blikk på faren min, han stod smilende i døra og vinket til meg.

Om morgenen var ikke far kommet hjem. Mor fortalte meg det da jeg kom hjem fra skolen om ettermiddagen. Hun var hoven rundt øynene, hun hadde grått. Jeg så for meg at far var blitt hentet på apoteket og tatt med til fengslet for politiske forbrytere akkurat som forrige gang. Der hadde de torturert ham, slått ham under føttene, gitt ham støt.

Syv–åtte år tidligere var far også forsvunnet på den måten, og rundt to år senere hadde han kommet hjem igjen. Men den gangen hadde ikke mor oppført seg som om han ble torturert i avhør hos politiet. Hun hadde vært sint på ham. Når hun snakket om ham, hadde hun sagt: «Han vet vel selv hva han driver med!»

Men da de hadde kommet og hentet ham i apoteket en natt rett etter militærkuppet, hadde hun tatt det veldig tungt, hun hadde kalt faren min en helt og sagt at jeg måtte være stolt av ham, og sammen med visergutten Macit hadde hun drevet apoteket. Noen ganger lånte jeg den hvite uniformen til Macit. Men jeg skulle jo ikke bli visergutt når jeg ble voksen, jeg skulle bli vitenskapsmann slik far ville.

Da far forsvant den siste gangen, brydde ikke mor seg om apoteket i det hele tatt. Hun nevnte verken Macit eller noen annen visergutt, og hun snakket ikke om hva som skulle skje med forretningen. Det fikk meg til å tenke at det var en annen grunn til at far hadde forlatt oss denne gangen. Men hva betyr det egentlig, det vi kaller å tenke?

Allerede da hadde jeg forstått at tanker av og til kom til meg som ord og av og til som bilder. Noen tanker greide jeg ikke å forestille meg i ord. Men bildet, for eksempel av hvordan jeg løper når det øsregner og hva jeg føler da, stod helt klart for meg. Andre ganger var jeg i stand til å tenke på noe i ord, men jeg kunne ikke se det for meg som et bilde: ultrafiolett lys, min mors død, evigheten.

Kanskje var jeg fremdeles et barn: Noen ganger greide jeg å la være å tenke på det jeg ikke ville tenke på. Andre ganger var det helt motsatt, jeg greide ikke å kvitte meg med det uttrykket eller det bildet jeg ikke ville tenke på.

Far tok ikke kontakt med oss på en lang stund. Det hendte at jeg ikke kunne huske ansiktet hans. Da følte jeg det som om strømmen et øyeblikk hadde gått og som om alt foran øynene mine var forsvunnet.

En kveld gikk jeg alene mot Ihlamur-palasset. Døra til Livet Apotek var låst med en svart hengelås, som om den aldri mer skulle åpnes. Fra hagen rundt palasset kom det en tåkedis.

Ikke lenge etter fortalte mor at det verken kom penger fra far eller fra apoteket, og at det stod dårlig til med økonomien vår. Jeg hadde ikke andre utgifter enn kinobilletter, döner-sandwicher og tegneserier. Jeg gikk til fots til og fra Kabataş-gymnaset. Jeg hadde venner som drev handel med gamle tegneserieårganger og leide dem ut. Men jeg hadde ikke lyst til å bruke helgene på å stå tålmodig og vente på kunder ved sidedørene til kinoene i Beşiktaş eller i bakgatene, sånn som dem.

Sommeren 1985 tilbrakte jeg som ekspeditør i en bokhandel som het Deniz, i basaren i Beşiktaş. En viktig del av jobben min var å jage boktyvene, som nesten alltid var studenter, på dør. Nå og da dro jeg sammen med sjefen, Deniz, i bilen hans for å kjøpe inn bøker i Çağaloğlu. Sjefen hadde lagt merke til at jeg aldri glemte hvem som hadde skrevet bøkene, eller navnet på forlaget, og han likte meg godt – han ga meg lov til å ta med bøker hjem, lese dem og så levere dem tilbake. Den sommeren leste jeg utallige bøker: Jeg leste barnebøker, Jules Vernes Reisen til jordens indre, utvalgte fortellinger av Edgar Allan Poe, diktsamlinger, historiske romaner om de osmanske krigernes eventyr og en antologi om drømmer. En av tekstene i den antologien skulle forandre hele mitt liv.

Nå og da kom forfattervennene til bokhandleren Deniz innom butikken. Da sjefen introduserte meg for dem, hadde han begynt å snakke om at jeg ville bli forfatter en gang i fremtiden. Han var den første jeg hadde fortalt om drømmen min, det hadde bare ramlet ut av meg. Men i en kort periode begynte jeg, under innflytelse fra sjefen, å ta den på alvor.

– 2 –

Mor var ikke fornøyd med lønnen fra bokhandelen. Pengene jeg tjente på ekspeditørjobben måtte i det minste holde til å gi meg plass på et universitetsforberedende kurs. Etter at far forsvant, hadde mor og jeg fått et veldig nært forhold. Men hun lo litt av at jeg ville bli forfatter, som om det var en spøk. Først måtte jeg jo komme inn på et godt universitet.

En dag da jeg kom hjem fra skolen, fikk jeg et innfall og kikket i klesskapet og skuffene til foreldrene mine, og jeg så at skjortene og tingene til far ikke var der lenger. Men lukten av tobakken og eau de colognen hans hang fremdeles igjen i rommet. Mor og jeg snakket aldri om ham, han var mer som en fantasi som raskt ble visket ut for øynene mine.

Tidlig den sommeren jeg var ferdig i andre klasse på gymnaset, flyttet vi fra Istanbul til Gebze. Vi skulle bo gratis i annekset til min tantes mann, som hadde et hus med hage der. Hvis jeg brukte første halvdel av sommeren på å jobbe for onkelen min og sparte pengene, kunne jeg når juli var omme både jobbe i Deniz Bokhandel i Beşiktaş og følge forberedende undervisning til opptaksprøvene til universitetet året etter. Deniz visste at jeg var lei meg for at vi hadde flyttet fra Beşiktaş, og han hadde sagt at jeg kunne sove i bokhandelen om nettene hvis jeg ville.

Jobben onkelen min hadde gitt meg, var å passe på grønnsakshagen og kirsebær- og ferskenhagen hans som lå utenfor Gebze. Jeg hadde merket meg et gammelt bord i en paviljong i grønnsakshagen og hadde sett for meg at jeg skulle få god tid til å sitte og lese, men der hadde jeg tatt feil. Kirsebærene var i sesong, store flokker med frekke kråker gikk løs på greinene, og det kom barn og arbeidere som jobbet på den store byggeplassen på nabotomten, for å stjele frukt og grønnsaker.

I hagen ved siden av grønnsakshagen ble det gravd en brønn. Av og til gikk jeg bort dit, og jeg ble stående og betrakte arbeidet til mesteren som stod nede og gravde brønnen med hakke og spade, mens de to håndlangerne hans heiste opp jorda han hadde spadd løs, og tømte den ut.

Håndlangerne holdt i begge ender og sveivet på en brønnvinde av tre som knirket lystig, så helte de en bøtte full av jord, som mesteren hadde sendt opp nedenfra, over i trillebåren ved siden av. Mens den av håndlangerne som var på min alder, tok med seg jorda i trillebåren og tømte den ut, ropte den eldre og større håndlangeren «Oppe!» nedover i brønnen, og sendte bøtta ned igjen til mesteren.

Mesteren var sjelden oppe i løpet av dagen. Første gang jeg så ham, satt han og røykte en sigarett i formiddagspausen. Han var høy, kjekk og slank akkurat som faren min. Men han var ikke rolig og vennlig slik som far, han var hissig. Rett som det var, skjelte han ut håndlangerne sine. Siden håndlangerne ikke likte at jeg så at de ble kjeftet på, gikk jeg ikke bort til brønnen når mesteren var oppe.

En dag i midten av juni kom det opprømte skrik og skudd fra der brønnen lå. Jeg gikk for å se: De hadde funnet vann i brønnen, landeieren, som var fra Rize, hadde fått beskjed og var kommet løpende, og i begeistring hadde han fyrt av et skudd i luften. Jeg snuste inn den deilige lukten av krutt. Landeieren delte ut drikkepenger til mesteren og håndlangerne hans. Han skulle bruke brønnen i forbindelse med anleggsarbeid i området. Vannet i Gebze var fremdeles ikke kommet helt ut til egnen utenfor byen.

I dagene som fulgte, hørte jeg ikke at mesteren skjelte ut håndlangerne. Det kom en hestekjerre med sementsekker og litt jern. En ettermiddag støpte mesteren betong rundt brønnmunnen og festet et jernlokk på den. Siden alle virket så fornøyde, våget jeg meg enda nærmere dem.

En annen ettermiddag trodde jeg at det ikke var noen der, og gikk helt bort til brønnen. Plutselig dukket mester Mahmut opp mellom oliven- og kirsebærtrærne. I hånden hadde han en del av den elektriske motoren han holdt på å montere på brønnen.

«Hei, gutt, det virker som om du er nysgjerrig på dette her!» sa han.

Jeg tenkte på Jules Vernes romanhelter, som går inn i jorda ett sted og kommer ut et helt annet.

«Jeg skal grave en brønn i nærheten av Küçükçekmece. Disse to håndlangerne slutter, skal jeg ta deg med meg?»

Da han så at jeg ristet på hodet, sa han at dagslønnen til en god brønngraver var fire ganger så høy som dagslønnen til en som passet grønnsakshager. Arbeidet vårt skulle være over på ti dager, så skulle vi reise rett hjem.

«Aldri i verden om jeg tillater det!» utbrøt mor da jeg kom hjem. «Du skal ikke bli brønngraver. Du skal bli en flittig universitetsstudent.»

Men jeg var blitt besatt av tanken på å tjene raske penger. Jeg insisterte på at jeg kom til å tjene like mye på to uker som jeg tjente på to måneder i grønnsakshagen til onkelen min, og at jeg dermed ville få enda mer tid til opptakseksamen, til å studere og til å lese de bøkene jeg hadde lyst til å lese. Jeg truet til og med den stakkars moren min:

«Jeg rømmer hvis jeg ikke får lov!» sa jeg.

«Hvis guttungen vil jobbe og tjene penger, må du ikke stille deg i veien for det,» sa onkelen min. «Men jeg må vite hvem denne brønngraveren er.»

Uten at jeg var med møttes han, moren min og mester Mahmut, brønngraveren, i rådhuset på kontoret til onkelen min, som var advokat. De ble enige om at en annen håndlanger skulle ned i brønnen, og ikke jeg. Onkelen min fortalte meg hva jeg kom til å tjene. Hjemme la jeg skjortene mine og et par treningssko i den lille, slitte reisevesken til far.

Den regntunge avreisedagen lot varebilen som skulle hente oss og kjøre oss dit vi skulle grave, vente på seg – mor stod og gråt litt i huset vårt, som hadde ett rom og der det dryppet fra taket. Hun sa at jeg måtte ombestemme meg, at hun kom til å savne meg veldig, og at vi var i ferd med å gjøre noe dumt bare fordi vi ikke hadde penger.

«Jeg kommer aldri til å gå ned i brønnen,» sa jeg, og med reisevesken i hånden og hevet hode dro jeg hjemmefra med et på samme tid besluttsomt og muntert uttrykk, akkurat som faren min når han skulle i retten.

Varebilen stod og ventet på den tomme plassen bak den store, gamle moskeen. Mester Mahmut stod med en sigarett i hånden, og da han så at jeg nærmet meg, gransket han klærne mine, skrittene mine og reisevesken min med et smil, som om han var en lærer.

«Kom deg inn og sett deg, vi drar nå,» sa han. Jeg satt mellom mesteren og sjåføren til herr Hayri, forretningsmannen som skulle få anlagt brønnen. På en time vekslet vi ikke et ord med hverandre.

Da vi kjørte over Bosporos-broen, så jeg mot venstre, mot Istanbul og Kabataş-gymnaset, og jeg forsøkte å få øye på bygningene i Beşiktaş som jeg kjente så godt.

«Ikke vær redd, denne jobben er fort gjort,» sa mester Mahmut. «Du rekker forberedelseskursene.»

Jeg var lettet over at mor og onkelen min hadde fortalt ham om det jeg var bekymret for, og jeg stolte på ham. Da vi hadde kjørt over broen, ble vi sittende fast i Istanbul-trafikken, og først da de stikkende strålene fra kveldssolen skar oss i øynene, kunne vi kjøre ut av byen.

Uttrykket «ut av byen» kan nok villede dagens lesere. På den tiden hadde Istanbul fem millioner innbyggere, ikke femten millioner som i dag, når jeg forteller dere denne historien. Straks etter at man hadde kjørt forbi bymurene, ble det lenger mellom husene, de ble mindre og mer fattigslige, og det dukket opp fabrikker, bensinstasjoner og et og annet hotell.

Vi kjørte en stund langs togskinnene, og da det begynte å bli mørkt, tok vi av fra hovedveien. Vi hadde kjørt forbi Büyükçekmece-sjøen. Et par ganger fikk jeg øye på noen sypresser. Gravlunder, betongmurer, øde områder … For det meste så jeg ingenting, og selv om jeg forsøkte å se nøye etter, greide jeg ikke å finne ut hvor vi var. Nå og da så vi det oransje lyset fra vinduene til en familie som satt og spiste kveldsmat, eller neonlysene fra en fabrikk. Vi kjørte opp en bakke. Det lynte i det fjerne, lynene lyste opp himmelen, men det var som om de ikke lyste opp jordene og de folketomme områdene vi kjørte gjennom. Av og til skimtet jeg de endeløse, tørre jordene og de øde, treløse slettene i et lysglimt jeg ikke skjønte hvor kom fra, før de tapte seg for meg i mørket.

Etter en lang stund stanset vi på et gudsforlatt sted. Siden jeg verken kunne se lys, lamper eller hus, trodde jeg den gamle varebilen var blitt ødelagt.

«Du må hjelpe til, vi skal lesse av alt det der,» sa mester Mahmut.

Vi lesset av planker, delene til brønnvinden, kjøkkenutstyr, to tynne madrasser som var surret sammen med tau, graveredskaper og store plastbøtter fulle av forskjellige ting.

Da sjåføren sa «Lykke til! La oss håpe på det beste» og kjørte av gårde i varebilen, gikk det opp for meg at vi befant oss i stummende mørke, og jeg ble redd. Det lynte i det fjerne, men bak oss var himmelen klar, og stjernene skinte av all sin styrke. Langt borte skimtet jeg lysene fra Istanbul som lyste opp skyene liksom en gul dis.

Bakken var fuktig og våt av regn. Vi fant en tørr flekk på den flate sletta. Dit bar vi tingene.

Mesteren var i full gang med å sette opp teltet ved hjelp av stengene vi hadde lesset av varebilen. Det var visst ikke så lett. I natten mistet han snorene og de små teltpluggene som skulle holde det oppe, og i mørket ble alt kaotisk inni meg. «Hold der, ikke her!» kommanderte mester Mahmut.

Vi hørte en ugle tute. «Må vi slå opp teltet, det har jo sluttet å regne,» undret jeg, men samtidig kjente jeg en stor respekt for mesterens besluttsomhet. Den tunge teltduken, som luktet av fukt, lukket seg over oss slik som natten, den holdt seg ikke i ro.

Først lenge etter midnatt greide vi å slå opp teltet, vi rullet ut madrassene og la oss. Sommerregnets skyer var forsvunnet, og en tindrende stjernenatt hadde overtatt. Da jeg hørte en siriss som sang et sted i nærheten, roet jeg meg ned. Jeg strakte meg ut på plassen min og sovnet med en gang.

– 3 –

Da jeg våknet, var jeg alene i teltet. En bie summet. Jeg reiste meg og gikk ut. Solen stod høyt, og øynene mine verket i det skarpe lyset.

Jeg befant meg på en slette oppå et høydedrag. Slettelandskapet begynte til venstre for meg og strakte seg mot sørøst og Istanbul, før det gikk nedover og forsvant. Lenger nede var det et par maisåkre – det grønne og gule syntes på lang avstand – kornåkre, ubebygde områder og tørre, steinete jorder. Fra sletta skimtet man husene og moskeen i en landsby, men det var vanskelig å si hvor stor den var fordi en åskam skygget for utsikten.

Hvor var mester Mahmut? Vinden førte med seg signallyder, og jeg tenkte at de blygrå bygningene på andre siden av landsbyen måtte være en militærkaserne. Langt borte var det lilla fjell. En stund var det som om en dyp, eventyraktig stillhet omsluttet hele verden. Jeg var glad for å være her, langt fra Istanbul og langt fra alle, jeg var glad for å tjene til livets opphold på egen hånd.

Fra sletta mellom landsbyen og militærkasernen hørtes lyden av en togfløyte. Jeg så den veien og fikk øye på togvognene som var på vei mot Europa. Toget kjørte et lite stykke mot den øde sletta vår, før det plutselig gjorde en elegant sving og stanset på stasjonen.

Litt senere fikk jeg øye på mester Mahmut, som kom gående mot meg fra landsbyen. Først gikk han langs veien, så skar han over de stedene veien gjorde en sving og tok en snarvei over de øde tomtene og jordene.

«Jeg har kjøpt vann,» sa han. «Lag te til meg.»

Mens jeg trakk te på den lille Aygaz-primusen, kom landeieren herr Hayri kjørende i varebilen fra dagen før. En gutt som var litt eldre enn meg, hoppet ned fra lasteplanet. De snakket sammen, og jeg skjønte at gutten, som het Ali, var en landeieren hadde hyret inn, og at han skulle ned i brønnen i stedet for håndlangeren fra Gebze, som hadde sluttet i siste liten.

Mester Mahmut og herr Hayri – sjefen – travet lenge rundt. Mer enn ti ganger gikk de frem og tilbake på tomten, som var delvis bar og delvis dekket av gress og stein. Det blåste en svak vind fra den retningen de gikk i, så selv da de kom helt til det fjerneste hjørnet av tomten, hørte vi at sjefen og brønnmesteren diskuterte, og at de ikke greide å bestemme seg. Etterpå gikk jeg bort til dem. På denne ugjestmilde tomten ville herr Hayri, som var tekstilprodusent, anlegge en fabrikk for vask og farging av tekstiler. Til det prosjektet, som det var stor interesse for hos de store klesprodusentene som eksporterte til utlandet, trengtes det masse vann.

På tomten var det verken vann eller elektrisitet, så herr Hayri hadde fått kjøpt den veldig billig. Vi kom til å tjene mye penger hvis vi fant vann her. Når vi fant vann, skulle politikere som var bekjente av herr Hayri få lagt en strømledning ut hit. Senere skulle det bygges en hel fabrikk her, med tekstilfargingsverksted, vaskerom, lagerbygninger, en flott administrasjonsbygning, ja, til og med en kantine, slik herr Hayri hadde vist oss på plantegningene han hadde hatt med seg. I blikkene til mester Mahmut merket jeg en ømhet og interesse for herr Hayri, men egentlig var vi begge mest opptatt av gavene og betalingen landeieren lovet oss dersom vi fant vann.

«Måtte Gud skjenke arbeidet deres hell og lykke, måtte Han gi styrke til hendene deres og årvåkenhet til øynene deres,» sa herr Hayri, som om han ønsket den osmanske hæren på vei ut i krigen lykke på ferden. Han lente seg ut av vinduet og vinket helt til varebilen forsvant ut av syne.

Om natten fikk jeg ikke sove fordi mesteren snorket, så jeg stakk hodet ut av teltet. Lysene i landsbyen syntes ikke, himmelen var mørkeblå, men det var som om lyset fra stjernene hadde farget verden oransje. Og i den verdenen var det som om vi, der vi lå og prøvde å sove i mørket, også befant oss på en enorm appelsin. Var det riktig at vi i stedet for å drømme om å dra til himmels, om å nå frem til stjernene, drømte om å trenge inn i den jorda vi nå lå og sov på?