Geir Tangen

Maestro

Kriminalroman

Til mamma og pappa for å ha vist meg

magien som finnes i bøker

Haugesunds Avis

Fredag morgen, 27. august 2010

Denne morgenen, fire dager før lyset ble slukket, sto journalist Viljar Ravn Gudmundsson bredbent på møterommet og nøt atmosfæren rundt seg. Store smil, sultne øyne og hovmodig latter preget rommet. Det var slik det skulle være.

– Fy faen, Viljar! Jeg vet ikke hva det er du selger til kildene dine, men jeg vil ha det. Vi snakker samferdselsministeren her. Naglet til en gapestokk med spikerpistol og ræva bar. Jeg hadde gladelig gitt den venstre leveren min for å få navnetrekket mitt på en sånn sak.

Kulturjournalist Henrik Thomsen var tre hoder høyere enn sin kollega, uten at det hjalp nevneverdig på intelligensen. Viljar kikket opp på ham og kunne ane rester av størknet melis i den fyldige barten.

– Tro meg, Thomsen, det ville du ikke overlevd. Det er en grunn til at du anmelder konserter mens jeg jager rovdyr i maktkorridorene.

Viljar fjernet seg fra den storvokste mannen og plasserte seg litt i utkanten av rommet. Lot lyset skinne på seg. Han fortjente det. Dette var hans stund. Øyeblikket der alles øyne var rettet mot ham i respekt og beundring. Det han hadde gjort, var unikt i avisas 115 år lange historie. For de andre journalistene og redaktørene framsto artikkelen som et resultat av måneders ærgjerrig gravejournalistikk. At det ikke var den hele og fulle sannhet, brydde ikke Viljar seg om. Dette var hans spesialfelt. Om artikkelen kom etter hundre overtidstimer, eller dalende ned i hendene hans som ei fjør fra himmelen, var ham revnende likegyldig. Han satt på et skup, og hadde ordene i sin makt.

Det han skrev, var sannheten. Slik var det i Haugesund. Gang på gang hadde han revet maktmisbrukere ned fra pidestallene sine. I Haugesunds Avis var Viljar Ravn Gudmundsson en obelisk i granitt som like godt kunne blitt reist ved tomta til det nye avisbygget som var under oppføring.

Saken han hadde presentert for nyhetsredaksjonen denne morgenen, hadde alle ingredienser til ei riksdekkende blodtåke: Den tilstanden som oppstår når alle de store redaksjonene dekker den samme dramatiske hendelsen til samme tid, og dekningen blir så omfattende at den skygger for alt annet i mediebildet. Politikk, maktmisbruk, kjendiser, kriminalitet og sex. Alt dette i en og samme sak, og det var lille Haugesunds Avis som satt på den. De hadde Viljar Ravn Gudmundsson, og med det hadde de også troverdigheten som skulle til for å kunne bryte lydmuren i rikspressa.

Trettisju år gammel hadde Viljar for lengst skaffet seg et rykte som en av landets mest solide mediestemmer. Jobbtilbudene fra de store mediehusene ramlet jevnlig ned i e-posten hans, men han lot dem være. Han var helgepappa, og orket ikke tanken på ukependling til Oslo. Den tolv år gamle sønnen Alexander bodde her, og ingen jobb i verden kunne fått ham til å ofre stundene de hadde sammen. Dessuten var det ikke til å komme fra at Viljar var makelig anlagt. I regionsavisa hadde han frie tøyler. Han kom og gikk som han ville. Han skrev de sakene som passet ham best, og takket nei til ørkesløse vandringer i avisjournalistenes A4-landskap. Han var avisas libero. Ei fri sjel i et fritt landskap. Han dikterte dagsordenen. Han var husets anarkist. Fulgte sine egne regler og veier, til sjefredaktør Johan Øveraas sin store fortvilelse og glede.

Da saken om samferdselsminister Hermann Eliassen dukket opp noen dager i forveien, hadde han lenge hevdet overfor sine ledere at han jobbet med en enorm sak av uante dimensjoner. Floskler, selvsagt. I realiteten hadde han brukt store deler av arbeidsdagene til å planlegge en London-weekend med Alexander. Til alt hell hadde det klaffet med avreise samme dag som han kunne presentere samferdselsministerens hode på et fat for redaksjonen.

– Folkens … Hør på meg et lite sekund!

Sjefredaktør Johan Øveraas geleidet Viljar bestemt fram til et hjørne av rommet som de andre journalistene kunne samle seg rundt. Han tok et solid hoftefeste, og Viljar observerte fascinert at hendene til redaktøren faktisk forsvant inn i sideflesket.

– Denne saken vil slå ned i Akersgata som en pint med Guinness i et sprudlende champagneselskap. Saken vil bli en satans festbrems for Herman Eliassens hyllingskor. Vi i lokalpressa som kjenner fyren, har ventet lenge på å se ham dingle etter rævskjegget. Jævlig bra jobbet, Viljar.

Applausen runget i det lille lokalet, og Viljar Ravn Gudmundsson tok seg god tid med å nyte øyeblikket.

Dette var hans sak. Han var usårbar i dette maktspillet. Han hadde sannheten som sin urokkelige følgesvenn, og ingen kunne slå kiler i denne saken.

Utenfor vinduene rusket vinden i de gamle eiketrærne ved Lillesund skole. Slitent løv klamret seg fast til sommerens sevje enda ei lita stund. Enn så lenge var de sterke, mørkegrønne og frodige. I motsetning til journalistene innenfor murbygningen visste bladverket at alt har en ende. En dag kuttes livlinen til alt som er, og vinden vil virvle de høstgule søljene med seg i voldsomme kast.

På et gårdstun noen mil lenger sør sto sytten år gamle Jonas og kjæresten hans. Gjennom sine forelskede blikk og kjærtegn forseglet de, uten å vite det, ikke bare sin egen skjebne, men også Viljar Ravn Gudmundssons, mannen som i samme øyeblikk mottok et siste klapp på skuldra fra sin redaktør.

– Utrolig bra jobbet, Viljar. Reis til London. Slå av mobilen. Kos deg med sønnen din. Dette fortjener du. Vi tar saken herfra. Om fire dager er du tilbake. Jeg kan love deg kraftig medvind på returreisen, for her vil det blåse heftig.

Viljar smilte lurt mens han pakket ned de viktigste tingene i reisebagen sin. Han kikket en siste gang gjennom bildematerialet som skulle brukes til saken om Eliassen, og sendte det videre til desken. Redaktøren sto fremdeles ved sida av ham da han var ferdig. Han så opp på Øveraas med sitt sedvanlige skøyeraktige blikk.

– Blåser …? Gjør det ikke alltid det her i Haugesund?

Fire dager senere …

Stemmen, Haugesund

Tirsdag kveld, 31. august 2010

Truende skyer feide over himmelen. Som et mørkt omen krevde de sin plass i blåtimen mellom dag og natt. I det ene sekundet lå Eivindsvatnet badet i et trolsk skimmer, for så å bli innhyllet i et svart teppe av svovellukt, tordenskrall og voldsomme regnskyll.

Ute på Stemmen, ei lita bro fra 1907, som var bygget over demninga ved inngangen til turområdet rundt Eivindsvatnet, sto Jonas Ferkingstad. Den spinkle skikkelsen kikket prøvende ut over kanten.

Det halvlange blonde håret lå klistret til panna hans. Isblå øyne kikket mot et imaginært punkt ute i tomrommet. I små lysglimt, når skyene en og annen gang vek unna på himmelen, kunne han se nedover vassdraget på nedsida av demninga. Fra broa der han sto og ned til bunnen av steinrøysa var det kanskje ti meter. Ei klissvåt, tynn, burgunderrød bomullsskjorte limte seg til brystet. Kroppen skalv. Han kastet små raske blikk oppover bakken, mot gangveien under Skjoldavegen, men for det meste kikket han inn i tomheten.

Jonas rettet seg opp da han oppdaget personen som kom gående mot ham. Det var umulig å dra kjensel på skikkelsen, men Jonas visste hvem det var. I det lengste hadde han hatt et lite håp om at han skulle slippe å ta dette oppgjøret. Her fantes ikke fornektelse og løgn. Ingen svik og bedrag. To mennesker mutters alene, der begge visste sannheten, og ingen av dem trengte å gjemme seg bak fasader og maskerade.

Lenge ble de stående og betrakte hverandre på avstand. Høstvinden pisket skumtopper på Eivindsvatnet. Et nytt lyn flerret himmelen. I det kjappe glimtet av kaldt lys så de hverandre. Nakne. Ubeskyttet. Alene. I neste sekund var mørket tilbake, og tordenskrallet fikk betongen i broa til å vibrere. Jonas sto avventende med lute skuldre. Kikket opp på personen foran seg. Jonas lengtet etter å krype inn i armene til den andre. Bare bli der i den trygge favnen og late som om ingenting hadde skjedd. At alt bare var et fata morgana. Uvirkelig. Noe som ville forsvinne om en bare blunket et par ganger. Slik var det ikke. Ingenting kunne gjøres ugjort.

Ei kort stund ble de stående slik mens vannet rant av dem. Gjensidig avmakt speilet seg i ansiktene. Ingenting ble sagt, men etter ei stund strakte den andre hendene mot Jonas, som hev etter pusten da han lot seg omfavne. Ingen ord kunne beskrive følelsen han kjente der og da. Ikke lykke. Ikke lettelse, men noe annet. Noe dypt inni ham som fikk ham til å slippe taket. Alle innestengte følelser kom opp som en geysir. Han hørte selv at han brølte mot brystet til personen som holdt rundt ham, men han enset det knapt. Nå måtte det ut, alt det vonde.

Over skuldra til den andre syntes Jonas å ane en skygge som beveget seg borte ved det lille naustet. To røde kajakker som lå langsmed naustveggen, klamret seg til hverandre mot vinden. Han hadde sett dem ute på vannet de siste dagene, men kunne ikke helt forstå at noen ville ut med dem i slikt vær.

Den lille digresjonen gjorde ham uoppmerksom. Favntaket var blitt merkbart strammere, som om den andre personen prøvde å klemme lufta ut av ham. Jonas forsøkte å løsrive seg litt fra jerngrepet. Ville ikke slippe helt ennå. De små hulkene kjentes i magen. Fortvilte, små klynk som i seg selv vitnet om hva han hadde gjort. Jonas visste dette var hans feil. Ene og alene.

Kraften i armene som holdt rundt Jonas, var urkrefter. Umenneskelige. Armene hans ble hengende slapt nedover, og det var styrken fra den andre som gjorde at beina ikke klappet sammen under ham. Jonas var tom. Han var et tynt og skjørt skall ute av stand til å yte motstand. Han forsto med ett at dette var en kamp. En kamp på liv og død. Det gikk opp for ham at den andre ikke holdt rundt ham for å gi ham trøst og støtte. Jonas samlet sine siste krefter, og med et krafttak rev han seg løs fra grepet. Han stirret på motstanderen med nye øyne. Satte sjøbein, men merket hvor vissen kroppen var.

Med ett endret scenen på broa karakter. Et nytt lysglimt. Et nytt tordenskrall. Den største av de to åpnet munnen for å skrike, men alt som hørtes, var hes hvisking. En vislende utånding.

Med rolige bevegelser tok den ene skikkelsen et kraftig tak i den andre, og i en rask bevegelse ble kroppen løftet opp fra bakken og tippet over rekkverket på broa. Skriket som fulgte, skar innover Djupadalen da kroppen raste ned i avgrunnen. Så kom stillheten. Selv regndråpene falt lydløst da det hele var over.

Fire år senere …

Mediehuset Haugesunds Avis

Mandag morgen, 13. oktober 2014

Ei enslig linje flimret på pc-skjermen. Tekst: Viljar Ravn Gudmundsson. Han blunket. Øynene sved. En time av arbeidsdagen var allerede historie, men det eneste Viljar hadde fått gjort, var å skrive navnet sitt.

Han løftet blikket og kikket ut mot Karmsundsgata. Et tablå av biler i regn og tåke. Arkitektene bak det nye mediehuset i Haugesund hadde kanskje tenkt at de gulv-til-tak-dekkende vinduene ville være til inspirasjon for arbeidsmaurene i det åpne kontorlandskapet. Utsikten var imidlertid like deprimerende som å lytte til Metallicas Black-album spilt på panfløyte.

Lokalene i mediehuset var splitter nye, men ti år i samme redaksjon hadde fungert som ei langsom årelating av kreftene til islendingen Gudmundsson. Gleden over å avsløre noe som kunne ha skapt krigstyper i riksmediene, smuldret bort i et evig jag, der gårsdagens sensasjoner er yesterday’s news. Ingenting falmer raskere enn trykksverte.

Han prøvde å rette opp ryggen. Så vidt passert førti og allerede forkrøplet av evighetstimer foran tastatur og skjerm. Han kikket rundt seg og registrerte at han var den eneste som ikke jobbet. Knastringen fra nabotastaturene hamret i øregangene som tusen kakerlakker over et parkettgulv. Summingen fra stemmene til de andre journalistene irriterte ham grenseløst. Å fjerne de gamle hermetiske kontorene og erstatte dem med ei maurtue av et åpent kontorlandskap var pur faenskap satt i system.

Utenom stillheten var kontorstolen det Viljar savnet mest. Den dype og store konstruksjonen han hadde hatt stående ved sin gamle pult, var av typen som du kunne lene deg bakover i. Full støtte for hele ryggen. På en rolig dag var det ingen problemer å ta seg en powernap om en ville. De nye stolene var korte og hadde seteryggen skjøvet inn mot korsryggen, slik at en ble sittende som om en hadde en firtoms buttplugg i ræva.

Viljar erstattet en smakløs nikotintyggegummi med en pris snus og kikket nok en gang rundt seg. Bildet var det samme. Som alltid. Båser på båser med arbeidsplasser i firergrupper, kun adskilt av halvannen meter høye hvite klosser med kongeblå front, som mest av alt lignet på forvokste stasjonære harddiskstasjoner. Eneste avbrekket var ei ualminnelig stygg, grønn og ubehagelig sittegruppe som sto som en barløsning midt i lokalet.

Sjefredaktør Johan Øveraas sto ved sittegruppa. Viljar betraktet ham og konstaterte fornøyd at 62-åringen var nærmere pensjonisttilværelsen enn han noen gang ville komme himmelriket. Johan var alt det en god mellomleder burde være i et konsern som Orkla Media. Skruppelløs, følelseskald og moralsk forkrøplet, men hundre prosent lojal overfor ledelsen.

Øveraas merket seg blikkontakten og vagget bort til Viljars lille bås.

– Jævla unnasluntrer! Det går faen ikke en dag uten at du sniker deg til noen timer midt i arbeidstida. Tror du jeg er helt idiot? Tror du ikke jeg ser når folk kommer og går her i huset?

Øveraas blåste seg opp som en ballongfisk, men han hadde det mest i kjeften. Viljar visste godt hva redaktøren siktet til. På fredag hadde Viljar forlatt arbeidsplassen uten noen forklaring.

– Må jeg klø deg et visst sted for å få deg til å reagere, eller kan du være så vennlig å svare meg når jeg snakker til deg?

Øynene bulte, og ansiktsfargen endret nyanse til blålilla.

Viljar hadde trodd at artikkelen Øveraas ga ham ansvaret for på fredag, ville blitt tatt hånd om av helgevakta, men den gang ei. På morgenmøtet denne mandagen hadde saken dukket opp igjen som en brunsnegl på pulten hans, og han hadde fått frist til klokka tolv med å levere.

Han hadde med andre ord tre timer på seg til å skrive en A-sak på tolv hundre ord, og en B-sak på seks hundre om foreningen Mental Helse, som var misfornøyd med behandlingen de fikk på sin evige vandring mellom legevakt, sykehus, fastleger og psykiatri. Denne gangen skrek de over seg og advarte om at alvorlig psykisk syke personer vandret rundt i byen fordi de aldri ble fanget opp av systemet.

Viljar kikket på redaktøren med milde øyne. Det var best å roe ham ned så han ikke eksploderte som et opphisset lemen.

– Slapp av! Jeg hadde dårlig mage. Ville ikke forpeste hele lokalet her med den drittlukta. Jeg er i gang med artikkelen nå. Johan Øveraas sto et par sekunder til før han på sedvanlig vis lot sinnet gå ut over noe materielt. Denne gangen var det to kulepenner som fikk unngjelde idet han feide dem ned på gulvet, tverrvendte og trampet tilbake til kontorøya.

Viljar sukket, plukket opp pennene og kikket nok en gang over faktaene i saken han skulle skrive.

Blodfattig. Kjedelig. Uinteressant. Tre ord, som var svært dekkende, ikke bare for den kommende artikkelens innhold, men også for arbeidet med å skrive den. En time senere var likevel det meste gjort. Teksten var blottet for sjel, innlevelse og spennende litterære krumspring. Slike artikler var det avisfolk kalte PKT, politisk korrekt tørrfôr.

Viljar gjespet, plantet skoene godt ned i vegg-til-veggteppet før han i et øyeblikk av tankeløshet strakte seg bakover i den svarte stolen. Det var med et nødskrik han klarte å kare seg opp igjen da stolen tok overbalanse og truet med å sende ham rett i dørken. Han kikket raskt rundt seg for å se om noen hadde fått med seg hva som skjedde, før han med et oppgitt sukk trykket på «send» uten å korrekturlese.

Han var klar for dagens første røykepause og grabbet med seg den lange grå vårfrakken, som han hadde kjøpt på Fretex for femti kroner og som hadde fulgt ham de siste tre årene. Frakken flagret bak ham der han gikk gjennom korridoren på vei mot heisen. En av journalistvikarene hilste ham med hånda hevet da han passerte den nederste av arbeidsplassene. Viljar verdiget ikke jyplingen et blikk. Vikarene befant seg fremdeles under ham i hierarkiet på jobben. Så vidt det var.

På parkeringsplassen utenfor mediehuset sto en kollega og røykte. Viljar gikk i motsatt retning, og tente sigaretten. Det eneste han hatet mer enn politisk korrekt tørrfôr, var tørrpratende kollegaer. Viljar hadde mer enn nok med seg selv.

Et streif av dårlig samvittighet strøk forbi idet han kom på at han hadde glemt å sjekke om Alexander hadde møtt opp på skolen. Viljar tenkte tilbake til forrige gang Alexander var på besøk. Han ante fred og ingen fare, men Alexander hadde skulket skolen flere dager. Viljar fikset ikke ansvaret med å ha en ADHD-diagnostisert tenåring boende hos seg i perioder.

Hva er det jeg gjør galt? Vi som alltid hadde hverandre, og som elsket å være sammen. Nå er det bare et tomt, ordløst skall igjen av det som var. Hva faen skjedde, egentlig?

Eksen, eller «heksa» som Viljar likte å kalle henne, hadde insistert på at han måtte ta sin del av ansvaret fra første dag. Tidligere kunne han levere sønnen fra seg på søndag ettermiddag, men nå som Alexander var blitt seksten, dukket han opp når han selv ville. Moren hadde sagt at det var en naturlig utvikling, og Viljar ville ikke protestere, selv om det forkludret livet hans enda mer.

Viljar trakk den siste resten av livskraft ut av sigaretten og kastet den til jorden, før han gikk inn igjen. En sur eim av nyrøykt tobakk hang etter ham bortover korridorene. Et par ikke-røykere rynket demonstrativt på nesen idet han passerte. Viljar kunne ikke brydd seg mindre. Han døyvet den verste røykeånden med en ny nikotintyggegummi da han så at Øveraas sto klar ved båsen hans nok en gang.

– Om jeg hadde trukket deg for de jævla pausene du tar deg hver dag, hadde det blitt ei stusslig månedslønn, Gudmundsson.

Redaktøren sto med hendene godt plantet i sideflesket.

– Og om du hadde sammenlignet antall ord jeg bidrar med til avisa opp mot det de andre journalistene produserer, ville du funnet ut at jeg burde hatt lønnsøkning. En sak har alltid flere sider, Øveraas. Det burde du vite, som kaller deg redaktør.

Den korpulente sjefredaktøren ble enda en gang merkbart rødere i toppetasjen.

– Det er for helvete ikke lengden det kommer an på, Gudmundsson.

– Nei, som sagt … Dette bør jo du vite.

Viljar flirte og presset seg forbi redaktøren, som nå viste alle tegn på å miste beherskelsen. Til alt hell hadde han også mistet både munn og mæle. Øveraas snudde på hælen, sparket i en gulvplante og forlot konfliktområdet før det brøt ut åpen ild.

Hadde Viljar hatt ei kontordør, ville han ha slengt den igjen bak seg. I stedet tok han på seg headsettet. Han kikket bedrøvet ut på uendeligheten utenfor vinduene. I time etter time kunne han sitte og glo på dråpene som sildret nedover ruta. I duggen på glasset formet bygene et buktende gitter. Folk krøket seg sammen under den regntunge himmelen ved Seven Eleven-stasjonen på den andre sida av Karmsundsgata før de løp mot ventende biler.

Han trakk opp ei gammel t-skjorte fra skuffen og tørket håret sitt for å forhindre at dråper av vann dryppet ned på tastaturet. Etterpå slengte han t-skjorta under skrivepulten. Han oppdaterte mailboksen og noterte i øyekroken at den var full av innkommende meldinger. Han begynte å slette. Stort sett var det intetsigende informasjonsskriv fra ledelsen, og reklame.

Viljar måtte konsentrere seg for ikke å slette viktig post. Til slutt sto han igjen med tre mailer. En timeavtale fra Helse Fonna. En fra tippelaget på jobben og en mail fra en mann han ikke gjenkjente navnet til. Trolig en leser som ville påpeke noe som var glemt eller utelatt i en av hans artikler. Han sukket. Det var det verste med jobben. Stadige kommentarer fra lesere som ikke så ut til å ha annet å gjøre enn å skrive klager. Ofte de samme leserne hver gang. Han åpnet mailen.

Viljar kjente smerten i brystet etter få sekunder. Merket at det ble tyngre å puste. Rommet svaiet. Han gispet da smertestråler skjøt opp i ansiktet hans. Reiste seg opp fra stolen og begynte å vandre tilsynelatende planløst omkring i det store lokalet. Pustet dypt inn og ut slik han hadde blitt lært av psykologen. Prøvde å tenke på noe annet. Akkurat nå var det vanskelig. Viljar nikket anstrengt til en kollega før han løsnet på et imaginært slips og vendte tilbake til pulten og dataskjermen. Han stirret på teksten. Bokstavene fløt ut idet en salt svettedråpe rant ned i øyet hans. Han strøk den bort og leste eposten på nytt.

Att: Viljar Gudmundsson

Jeg skriver til deg fordi jeg vet at du er en rettskaffen mann. En mann som vil fordømme det jeg er i ferd med å gjøre, men samtidig være i stand til å forstå min indignasjon og frustrasjon over et rettssamfunn som ikke lenger fungerer.

Vi har lover som skal beskytte oss mot at folk tar seg til rette, og ikke et vondt ord skal sies om de som innrømmer sin skyld og tar sin rettferdige straff. Det er de andre jeg vil sette søkelys på. De som selv i dommens time unndrar seg straffen og slipper unna. De er samfunnets hyener. Feige, griske og unnvikende. De fortjener den straffen jeg gir dem. Jeg vil selv bli straffet for mine gjerninger. Den skal jeg ta med hevet hode når den tid kommer. Inntil det skjer, vil mennesker dø for min hånd. Skyldige mennesker som hver på sin måte unnslapp sin rettmessige straff.

I dagens samfunn har færre og færre mennesker tanke for andre enn seg selv. Solidaritetsfølelsen er død. Dugnadsånden er borte. Lojalitet overfor arbeidsgiver er et fremmedord. Folk stjeler fra hånden som mater dem.

En av disse grådige er en kvinne. Hun dømmes for grovt underslag og utroskap i tjenesten. Hun er tidligere ustraffet, men dette har ikke blitt vurdert som formildende omstendigheter. Straffen vil bli effektuert i morgen, tirsdag 14. oktober.

13.10.14

Stein Åmli

UL7-1

Viljar stappet en ny porsjonssnus under leppa. Kjente at det prikket i både fingrene og tærne. Igjen trakk han pusten dypt før han langsomt slapp den ut igjen. Det velkjente mørket la seg som et teppe rundt hjernebarken. Skulle han måtte forholde seg til dette også? Fra dataskjermen lyste bokstavene. Fra Viljar lyste motviljen. Et øyeblikk vurderte han å slette hele dritten. Bruke den forsvarsmekanismen han kjente best. Unnvikelsessyndrom, hadde psykologen kalt det. «De fleste bekymringer vi har, er helt ubegrunnede», hadde hun prøvd å overbevise ham om. Han følte seg rimelig sikker på at akkurat denne mailen ikke hørte inn under den kategorien. Et enkelt klikk, og problemet ville være ute av verden. Nei. Slik var det jo ikke.

Innerst inne hadde han ingen tro på at dette var et ekte trusselbrev. Ingen skriver slike ting. Likevel var det noe i mailen som fikk fram angsten i ham. Han tørket de klamme hendene på bukselårene. Mailen var som klippet ut av en dårlig kriminalroman. Den klassiske «dommeren» som tar loven i egne hender, og som forsvarer sine handlinger overfor en journalist. En oppbrukt klisjé som ville fått enhver forlagsredaktør til å refusere manuskriptet før første kapittel var lest.

«Domsavsigelsen» bar preg av å være knotet ned på fem minutter uten særlig innlevelse. Kanskje var det derfor nakkehårene reiste seg? Det var uviktig at det skulle se ut som et rettsdokument. Det var som om mailen var skrevet fordi det måtte gjøres, ikke fordi forfatteren hadde et behov for å uttrykke sitt sinne overfor samfunnet. På mange måter skremte dette Viljar langt mer enn et harmdirrende trusselbrev ville gjort.

Han søkte raskt opp navnet Stein Åmli. Det ga selvsagt lite og ingenting. Diverse anbud om kjøp av stein, pukk og grus på tettstedet Åmli var det nærmeste han kom treff. Fiktivt navn.

Han visste at om han gikk til Øveraas med mailen, ville dollartegnene i redaktørens øyne rulle som en enarmet banditt på danskeferja. Ringfingeren dvelte en siste gang på delete-tasten i høyre hjørne på tastaturet før han trakk hånda til seg fra stolen. Han trengte å høre hva Ranveig mente om denne drittpakken. Han reiste seg fra stolen med lut rygg som verken inviterte til selskap eller koseprat. Han merket seg at folk holdt avstand.

***

Ranveig Børve så det ravnsvarte i Viljars øyne flere sekunder før han sto ved sida av henne. Slik var det alltid med Viljar. Han holdt seg på avstand på gode dager, og kom luskende bort til henne på de dårlige. En gang hun var på matfestivalen i Stavanger, hadde hun kjøpt ei t-skjorte til ham med påskriften «Alltid e det någe.» Han brukte den flittig på jobben, og hadde åpenbart ikke forstått ironien.

Det var ikke lett å bli glad i Viljar, men Ranveig var det. Hun var ti år yngre enn ham. Han var hennes mentor da hun begynte som journalist i avisa. Den gangen var han brennende engasjert med glimt i øyet, og en mester i å skape nyheter der andre kun så notiser. Nå var det omvendt.

Noe hadde skjedd. Etter en lengre sykmelding for fire år siden hadde han kommet tilbake som en skygge av seg selv.

Hva som hadde revet livsgnisten ut av islendingen var det ingen som hadde fått vite, men ryktebørsen på mediehuset var et umettelig troll.

Ranveig klistret på seg et smil under den lange, lyse luggen og snurret rundt på kontorstolen.

– Hei, Viljar. Ferdig med den DPS-saken som Øveraas fikk delirium av at du ikke hadde gjort?

Viljar dumpet ned på stolen som hørte til i båsen ved sida av henne. Han viftet vekk spørsmålet med hendene, la arket han hadde med seg på pulten hennes og tappet på det med pekefingeren.

– Hva får du ut av dette? Det ramlet ned i mailboksen min for noen minutter siden.

Ranveig dro luggen bak øret med pekefingeren og førte pennen bortover arket mens hun leste. Flere ganger stanset hun opp og så spørrende på Viljar, men han stoppet henne fra å si noe, og hun leste videre.

– Dette, er bullshit, sa hun. – Dette er en eller annen gjøk som vil ha oss til å gå helt av skaftet, og hente fram krigstypene vi brukte under TERRA-saken.

Viljar virket lettet, men han hadde fremdeles noe panisk i blikket.

– Du tar vel ikke dette seriøst, Viljar?

– Nei, selvsagt ikke, men jeg kan jo ikke gi det til Øveraas. Han vil bli småkåt og deise rundt med morrabrød resten av dagen om han får se mailen.

Ranveig lo høyt og bøyde seg framover mot Viljar.

– Ja, som den gangen Arsène Wenger kom til byen for å kjøpe Håvard Nordtveit til Arsenal, hvisket hun og kniste som en uskikkelig unge.

Viljar nikket og smilte. Han dro til seg arket, og kikket spørrende opp på Ranveig.

– Seriøst … Hva gjør jeg med dette?

Ranveig studerte pennen i hånda si som om den var en slags Sareptas krukke.

– Mail en kopi ned til politiet, og drit i det. Det skjer ingenting, og gjør det det, er det vel strengt tatt en politisak, er det ikke?

– Selvfølgelig. Du har helt rett.

Han bøyde seg og ga henne en rask klem. Ranveig ble helt paff, og besvarte klemmen med en klønete gest.

– Greit. Da sier vi det, sa hun og tryllet bort den flaue stemningen mellom dem med et påtatt smil.

Ranveig ville ikke si det, men det var mye som ikke stemte med den mailen. Dette var Haugesund, ikke en dårlig episode av «Criminal Minds». Hun håpet magefølelsen var feil, og at dette var det siste de hørte fra Stein Åmli.

Requiem – Introitus

Jeg ser henne inn i øynene. Mørkegrønne. Tindrende. Et flørtende glimt idet hun oppdager at det er meg. Et frekt lite smil tegner seg i munnvikene hennes. Hun nøler ikke, kler av meg de siste ytterplaggene, og slipper dem ned på det gamle vinylgulvet fra tidlig syttitall. Gulvet står i stil med den umoderne og dårlig vedlikeholdte blokkleiligheten. Rita Lothe er adskillig friskere i senga enn hun er i interiørfaget, for å si det slik.

Mens hun med innøvde bevegelser river av oss plagg etter plagg, glir blikket mitt rundt i leiligheten. Merker meg detaljer. Et gammelt og velfylt barskap i gulnet furu ved sida av hjørnesofaen. Ei bærbar datamaskin vakler på armlenet til en sliten svart lenestol i skinn. Om maskina er passordbeskyttet, vet jeg ikke ennå. Jeg speider etter mobiltelefonen hennes. Det er helt avgjørende at den dukker opp i løpet av natta. Pusten hennes har skiftet gir. Hun er kåt. Jeg lar henne fomle videre med sine egne knapper mens jeg studerer utgangen til balkongen og området utenfor. Stor nok, slår jeg fast idet hun sukker tilfreds og lukker leppene rundt pikken min.

Hodet mitt verker intenst når vi tjue minutter senere har fått tilbake pusten. Jeg masserer det ømme området bak venstre øre, og innser at anstrengelser som dette gjør smertene verre. Det kjennes som små ilinger langs nervebanene, som rytmiske støt, og jeg får en rar metallsmak i munnen.

Jeg vet hva som venter meg. Har visst det lenge. Glioblastoma multiforme … Høres vakkert ut, hva? Nesten som en slags tropisk blomst fra et botanikkleksikon?

Noen vil nok hevde at døden er vakker. I det gamle Hellas forestilte en seg Døden som en pen og attraktiv unggutt, og på gravsteiner ble han avbildet som en mild og god skytsgud med nedadvendt fakkel og en krans i hånden. Jeg kan avkrefte alt det vakre. Døden er ensom, mørk og grusom. Noen ganger også smertefull. Som hos meg. Glioblastoma multiforme, eller ondartet hjernesvulst om du vil, er ikke å anbefale dersom du er blant dem som sluker tre paracet ved første antydning til tømmermenn.

Hver eneste våkne time av døgnet skriker den på min oppmerksomhet fra sitt arnested i området bak venstre øre. Jeg vet den er der, og hva den holder på med. Ennå har jeg tid. Flere uker, kanskje måneder til og med, dersom skjebnen vil.

Rita kommer ut fra badet. Nydusjet og oppstaset. Hva er vitsen? Et hint av jasmin stryker forbi neseborene mine. Hun setter seg ved sida av meg. Hever rødvinsglasset og drikker grådig. Jeg tømmer glasset mitt i ei blomsterpotte hver gang hun har et lite ærend ute av rommet eller har rettet oppmerksomheten mot noe annet.

Jeg henter sekken min fra gangen. Åpner den og tar ut ei flaske medbrakt rødvin. Hun kvitrer fornøyd fra sofaen. Jeg spretter den selv. Setter flaska ved sida av glasset hennes. Der vil den neppe rekke å lufte seg før den er tom. Selv finner jeg fram et glass og skjenker meg en konjakk fra barskapet. Renault Carte Noir – VSOP. Smaksløkene hennes må ha avgått ved døden for lenge siden, tenker jeg idet jeg lar den gyllenbrune væsken rotere i munnhulen. Den smaker emment og dødt. For så vidt passende for settingen.

Benzodiazepiner finnes i mange former, og flere av dem er lett oppløselig i vann eller i andre væsker. Ulempen er at de fleste gir en bitter ettersmak som er vanskelig å skjule. I ei flaske med rødvin vil fire innsovningstabletter gi vinen en litt uheldig ettersmak. Vel å merke dersom en ikke allerede har drukket såpass mye at hva som helst glir ned. Rita viser ikke det minste tegn på ubehag mens hun drikker slik hun pleier. Stadig større slurker, og stadig oftere påfyll. Jeg kjenner roen bre seg i kroppen. Dette er den eneste skeive tonen i partituret. Den bitre ettersmaken. Nå er det bare å vente.

Hun er slørete i blikket nå. Snøvler, gjesper og vrøvler. Planen er et mesterverk. Mitt Requiem aeternam. Komposisjonen ligger sirlig kategorisert i seks rader hjemme på arbeidspulten. Seks navn. Seks dødsdommer. Seks satser.

Alt må være nøyaktig slik det er beskrevet. Det er et trollspeil. Ett steg til sida og illusjonen forsvinner. En glemt bagatell er nok til at bordet blir snudd.

Jeg kikker opp på det dunkle lyset fra lysekrona. Krokene i Ritas blokkleilighet har krøpet inn i halvmørket. Et bilde på mitt liv. Jeg var i rommet, men lyset nådde meg aldri. Et liv som nesten ble noe stort. Jeg har bestemt meg for å tre ut av skyggene nå. Tanken fryder meg. At alle skal få se. Fullbyrdelsen av mesterverket, som en siste sats i en av Mahlers symfonier.

Jeg er Maestro. Jeg ser på hendene mine. De skjelver ikke.

Rita er midt i sitt Confutatis maledictis, uten å vite det selv. Det morer meg at hun ligger femti centimeter ifra meg med et salig glis om munnen. Hun aner ikke at timeglasset er i ferd med å renne ut.

I et lite glimt av usminket selvinnsikt ser jeg meg selv slik jeg egentlig er. En kråkes vingeslag. Jeg må tro på dette. Jeg er selve mesterverket. En tilfeldighet gjorde det slik. Jeg fikk en åpenbaring. En sjanse til å komponere mitt eget rekviem.

Jeg lukker varsomt øynene til den sovende synderen ved sida av meg og dynker gasbindet med den glassklare væsken fra flaska på bordet. Jeg legger kluten over nesen og munnen hennes. Hun klynker og er nesten i ferd med å våkne. Jeg teller ned sekundene, og litt etter litt sovner hun inn. All smerte forsvinner. Jeg er ren.

Smerte er svakhet som forlater kroppen, tenker jeg fornøyd og lukker den siste døra til det livet jeg en gang levde.