Sissel Chipman

Forvandlet

1

Julie løp gjennom eplehagen innenfor festningsmuren i Dyfrindal. Natta var kullsvart, og høstregnet drev iskaldt og sidelengs mot henne. Bak seg hørte hun alvene rope.

– Julie!

– Kom tilbake, Julie!

Hun kikket seg over skulderen for å se om de fulgte etter, men det så ut som om de bare sto på steinhellene utenfor Tetuirs arbeidsrom. De tegnet seg som høye, slanke silhuetter mot lyset fra vinduene bak. I neste øyeblikk sprang hun rett inn i en krokete grein på et av epletrærne. Kvister hengte seg fast i håret hennes, og det lugget så vondt at hun måtte stoppe for å vikle det løs.

Calums stemme lød over de andres. – Jeg løper etter henne.

– Nei, sa Fionnaghal fort. – Hun har fått sjokk, du vet ikke hva hun kan finne på.

– Det er derfor jeg må stoppe henne, sa Calum.

Julie fikk ikke løsnet håret fra kvistene og kjente panikken bygge seg opp. Et skrik kokte i strupen, men hun kunne ikke gi lyd fra seg. Han måtte ikke finne henne. I hvert fall ikke her, hvor hun sto fanget som en kanin i en snare. Hun røsket til så det rev i hodebunnen og flere kvister knakk, sprang videre over klissvåt gressplen og sikksakket mellom trærne så godt hun kunne i det svarte mørket.

– Calum! hørte hun Fionnaghal rope. Panikken prikket Julie i nakken. Calum var en høyalv. Hun hadde ikke sjanse til å løpe fra ham i denne skikkelsen.

Hun utstøtte et forbitret skrik og forvandlet seg til panter. Det var en smertefri forvandling og over på sekunder. Øyeblikkelig var alle sansene hennes skarpere. Hun kunne se trærne som gråaktige skygger mot mørkere bakgrunn. Hun var omgitt av murer, fra den ruvende yttermuren som måtte være minst ti meter høy, til de knapt mannshøye steinmurene som skilte eplehagen fra urtehagen til høyre og plommehagen rett frem. Med kattedyrets lavere form og skarpe sanser sprang hun mye lettere mellom trærne, mens lukta av råtnende løv og våt jord rev i nesa. Hun vred ørene for å lytte etter Calum, men saktnet ikke farten.

Den elegante smijernsporten mellom eplehagen og plommehagen var lukket, men Julie samlet musklene til et kraftig sprang og svevde over muren. Hun landet tungt på den vasstrukne plenen på den andre siden, og satte opp farten da hun sanset at Calum prøvde å nå henne med tankene. Aldri i livet om hun ville gi ham sjansen til å galdre over henne og stanse henne på den måten. Hun sprang fortere. Potene trampet taktfast mot det våte gresset, og hun svevde over flere lave steingjerder før hun kom til den fuktige, steinlagte plassen foran stallen. Ved stalldøra nølte hun.

Oppe på høyloftet over stallen lå Henrik og sov. Henrik, som hadde fulgt etter henne fra jorda fordi han trodde hun trengte å reddes, og som hadde gjort alt han kunne for å hindre alvene i å få makt over henne. Hun kunne ikke storme inn til ham nå, kunne ikke blande ham inn enda mer. Hun hadde handlet så galt mot Henrik allerede.

– Julie! hørte hun Calum rope. Hun hadde økt forspranget gjennom alle frukthagene, men han ville fort ta henne igjen hvis hun ble stående her og kope.

Hun kastet et raskt blikk mot de to digre eiketredørene i borgporten. Den var stengt, som den alltid var om natta. Mørke vakttårn ruvet på hver side. Hun løp over de glatte steinhellene og smatt inn mellom stallen og smia. Der plasket hun seg gjennom søle og vanndammer til hun kom til området bak stallen, hvor det var innhegninger for hestene, hønsegård og grisehus. Her var det en smal steintrapp som førte opp til plattformen innenfor brystvernet. Julie tok trappetrinnene i to mektige byks. Halen hennes vibrerte mens hun stanset med forlabbene oppe på selve muren og kikket utover dalen.

Det var umulig å slippe unna alvene så lenge hun var stengt inne i borgen. Dalen utenfor var dyp og skogkledd. Trærne reiste seg i svimlende høyder, og fjellene rundt var bratte og ville. Bare mot nord og sør var det noenlunde enkelt å ferdes. Julie kikket over kanten av brystvernet mot bakken langt der nede. Det var et høyt sprang, men hun var i katteskikkelse, og katter lander alltid på beina.

Da sanset hun at Calum hadde nådd trappa bak henne og var på vei oppover. Hun kunne ikke nøle lenger. Med skjelvende bein klatret hun opp på selve kanten av muren og stirret ned mot skogbunnen mens hun samlet seg til sprang. Bakken inntil muren lå helt i skygge; ikke engang med katteøynene kunne hun se om hun ville lande i steinrøys eller kratt. I alle de ukene hun hadde vært her, hadde hun aldri tenkt på å utforske utsiden av ringmuren. Det hadde ikke slått henne at hun skulle behøve å flykte den veien. Hun hadde ikke trodd hun måtte flykte fra alvene i det hele tatt.

Og Henrik, som lå på høyloftet og sov! Nå sviktet hun ham igjen. Hun vinglet så taket nesten glapp for henne, og brått mistet hun motet, for fallet ned var for stort. Desperat stirret hun mot de nærmeste trestammene. Kanskje hun kunne hoppe over til et tre som et ekorn. Hun målte avstanden med øynene, men innså at de sto for langt unna muren alle sammen. Ubesluttsom krøp hun tettere sammen og klorte seg fast i muren mens hun veide for og imot om hun skulle våge spranget ned til friheten.

– Julie! ropte Calum og kom opp på plattformen. Da han fikk se henne vagle på murkanten, bråstoppet han. – Ikke gjør det, Julie. Fallet kan drepe deg.

Sinnet blusset opp igjen. – Hva så? Jeg er allerede død. Stemmen hennes lød alltid hes og knurrende når hun var i panterskikkelse. I natt lød den enda mer dyrisk enn vanlig.

– Det kunne ikke gått annerledes, sa han og dro fingrene gjennom håret. – Du hadde mistet altfor mye blod.

Hun stirret stivt mot ham og flekket tenner da han så ut til å ville komme nærmere. Han stoppet med det samme. Halen hennes pisket, og klørne skrapte mot stein.

– Julie. Vær så snill å høre på meg …

Hun ristet heftig på hodet. – Nei, jeg hører aldri på deg igjen!

Før han rakk å si mer, sparket hun fra og kastet seg utfor muren. Baklabbene skled og spranget ble skjevt, så hun tumlet rundt uten å vite hva som var opp eller ned. Desperat vred hun seg i lufta og fektet med alle fire beina i et fall hun kjente ikke ville gå bra.

JULIE! Ropet fulgte etter henne ned i det svarte mørket som ord fra en fjern drøm hun var i ferd med å våkne fra. Det var for sent nå, hun kom til å dø når hun traff bakken. Dø for annen gang, tenkte hun bittert. Så krasjet hun med et brutalt smell. Blod veltet frem i munnen, beina kjentes som om de var brukket, og brystet ble slått så hardt mot underlaget at hun mistet pusten.

Det lynte av smerte, så hun var ikke død ennå. Katteskikkelsen hadde klart det umulige og fått henne ned med beina først, men hun greide ikke å reise seg, klarte ikke å puste. Det kjentes som hver knokkel i kroppen var knust, lungene hadde kollapset, og mageskinnet var blitt revet opp.

Julie gispet i et forsøk på å trekke pusten, men hostet blod og kjente det rant ut av både neseborene og munnen. Hun gjorde en kraftanstrengelse og klarte å løfte hodet litt, så dro hun pusten hardt og følte lufta gå ned i lungene igjen. I øyekroken skimtet hun Calum klatre ned utsiden av muren som en edderkopp.

Hva i … Det kunne ikke være sant! Hvordan skulle hun komme seg unna når han oppførte seg som føkking Spiderman? Hun prøvde å røre beina, greide å stable dem under seg, og sjanglet noen steg før hun kollapset igjen. Nesten blind av smerte tvang hun seg opp på nytt og krøp mot trærne. Hvis hun presset seg, skulle hun klare å komme seg inn mellom trestammene. Et blikk over skulderen sa henne at Calum var nesten nede av muren. Ørsken haltet hun videre.

– Ikke løp, Julie! Jeg vil bare snakke med deg, jeg skal ikke jage deg mer!

Hun brydde seg ikke om ropene hans. Tre av beina fungerte sånn passe, så hun hinket fortere og fortere, gjennom dryppende vått kratt som ga henne iskalde dusjer når hun strøk for nær, og opp en bratt åsside, mens klørne rev opp skogbunnen og lukta og smaken av hennes eget blod blandet seg med angen av kvae og villdyr og druknet sansene.

*

Først da hun var så utmattet at hun ikke greide mer, saktnet hun farten og trakk inn under greinene på en tung, mørk gran. Der ble hun liggende og puste mens hun lyttet etter tegn på at alvene lette etter henne, men minuttene gikk, og det eneste hun kunne sanse av liv rundt seg, var forskremte markmus og noen ekorn. Hun ble seg selv igjen, ikke like raskt som hun hadde blitt panter, for hun hadde det ikke travelt nå. Først trakk pelsen seg bort fra ansiktet, så fra resten av hodet. Ørene og nesa kriblet mens de krympet, potene ble til hender og føtter, halen skrumpet inn og forsvant, og hun var Julie igjen, med klær og det hele.

Calum hadde prøvd å forklare forvandlingsprosessen for henne. Det var da hun ennå trodde de var venner og at han var på hennes side. De hadde sittet oppe i et av tårnene og spøkt og ledd, og hun hadde øvd på sjarmgaldrer, og etterpå hadde de snakket om alt mellom himmel og jord.

Dyrehammen var mer magisk enn fysisk, påsto Calum. Det var derfor forvandlingen gikk så raskt og enkelt, utenpå klærne hun brukte, og derfor den ikke var varig. Ikke som menneskeskikkelsen hennes, som hun nå hadde mistet for alltid. Hun dro hånda under nesa, og håndbaken ble farget rød. Den ekle metallsmaken i munnen var overveldende. Hun spyttet blod, men tunga blødde fremdeles, så det hjalp ingenting. Håndleddene verket, og den ene ankelen var så vond at hun ikke greide å røre foten. Hun lente seg mot trestammen mens hun forsøkte å roe hjertets ville rytme og få lungene til å slutte å gjøre så forferdelig vondt.

Hva skulle hun gjøre nå? Hvordan skulle hun komme tilbake til jorda hvis ikke alvene hjalp henne, og kunne hun egentlig dra hjem igjen, nå som alt var ødelagt?

Hun hatet seg selv for at hun ikke hadde forstått at for Calum var alt bare en lek. Hun var virkelig en idiot, for hun hadde ikke brydd seg om advarslene, ikke engang de som hadde vært overveldende tydelige.

Alle verdener blir kontrollert av noen, hadde Calum sagt en gang. Hvis du innbiller deg at du kan reise rundt til tilfeldige verdener og gjøre som du vil, tar du grundig feil. Før eller senere kommer du til å gå i en felle du ikke kan vikle deg ut av.

Hun hadde aldri helt forstått at han var en av dem som la feller for uskyldige oppdagelsesreisende som henne.

*

Julie hadde vært både tøff og ovenpå da hun for noen uker siden lagde portalen hit til Afallon. Det var Henrik som hadde lært henne om portaler til andre verdener. Ved hjelp av en steinsirkel og magiske symboler kunne de åpne en tidstunnel til fremmede planeter i fjerne solsystem. Det hadde begynt som en morsom lek mens de begge var yngre og dummere og trodde de kunne slippe uskadd fra reisingen. Nå var Henrik snart atten og hun nesten sytten, og de hadde lært mer enn de ville, begge to.

Det var snart tre år siden de gjorde den første reisen. Det var mye de ikke hadde forstått den gangen, for eksempel at en blir fysisk forandret av å oppholde seg i utenomjordiske atmosfærer. Henrik hadde innsett den ubehagelige sannheten først. Julie hadde holdt fast ved at reisene fremdeles var verdt risikoen. De hadde hatt noen skikkelige krangler rett før Julies siste eventyr. Han nektet å bli med, og det endte med at hun hadde åpnet portalen alene.

Julie likte å innbille seg at hun var modigere enn folk flest fordi hun torde dra til ukjente verdener hvor hun ikke visste noe om hva hun ville møte. Hun hadde til og med foraktet Henrik litt i stillhet fordi han maste om hvor farlig det var. Som om det betydde noe? Å ikke vite hvor hun havnet, var halve moroa, og dyrehammen kunne hjelpe henne ut av alle slags vanskeligheter.

Afallon hadde vært en øyeåpner på mer enn én måte. Teorien om at panterhammen kunne løse alle problemer, raknet så fort hun traff de innfødte og fant ut at hele landet var under en invasjon av fiendtlige hamskiftere. Panterfolk, akkurat som henne selv. De kom fra planeten Mykur og var på jakt etter enhjørninger. Hun var verken spesiell eller overlegen mer, bare en fiende folket her hadde lang erfaring med å forfølge og drepe.

Julie lente haka mot knærne mens hun krøp sammen i et fåfengt forsøk på å holde varmen. Regnet sildret stille, men her under treet var det ganske tørt. Det hjalp ikke så mye, for hun var våt fra før. Hutrende slo hun armene om knærne.

En ubehagelig mistanke om at hun hadde overreagert da hun flyktet fra borgen, hadde begynt å liste seg inn i bakhodet. Det var hennes største feil: at hun noen ganger – ok, ganske ofte – handlet uten å tenke seg om.

Greit at hun hadde fått et sjokk, og helt forståelig at hun ble opprørt av hva alvene sa og derfor trengte å komme seg vekk fra dem, men det ville vært bedre om hun hadde reagert litt mindre eksplosivt. Om hun for eksempel bare hadde sagt klart og tydelig fra at hun ikke ville høre flere løgner og bortforklaringer, at de skulle la henne være i fred. Så kunne hun gått rolig og verdig ut av rommet og opp til Henrik på høyloftet. Ikke flyktet som en skremt hare og så hoppet ned muren bare fordi Calum stirret på henne.

Det var Calums svik som var verst. Calum hadde vært vennen hennes helt fra hun kom til Afallon. Han hadde beskyttet henne mot fienden, tatt hennes side da de andre alvene mente hun var farlig fordi hun var av kattenatur, og han hadde plukket henne blødende opp fra skogbunnen da hun var blitt revet nesten i hjel av to fiendtlige pantermenn.

Julie hadde stolt på alvene og på Calum, og ikke brydd seg om Henriks advarsler. Henrik var jo alltid så mistenksom. Nå viste det seg at Henrik hadde hatt rett hele tiden, og Calum hadde vært en forræder.

For Calum hadde visst hva som egentlig hendte den dagen hun ble så skadet, men ikke sagt et ord om det. Han hadde latt henne fortsette å tro at hun fremdeles var et menneske, at forandringene i huden og øynene bare var midlertidige, og at hun ville bli normal igjen når hun kom hjem til jorda. Det var ren løgn, og hun skulle aldri tro på ham igjen.

Alvene hadde holdt henne for narr alle sammen, og det var helt umulig for henne å bli her nå. Hun måtte hjem, det fikk ikke hjelpe at hun ikke lenger var et menneske. Så fort det grydde av dag, hadde de lovet å åpne portalen for Henrik, og hun måtte reise sammen med ham.

Det betydde at hun måtte tilbake til alveborgen.

Julie ynket seg. Hun hadde vondt overalt, men mest i tunga og den venstre ankelen. Calum kunne helbrede henne, men ikke tale om at hun ba ham om hjelp etter dette.

Skjelvende av kulde reiste hun seg opp og krabbet ut under de tunge greinene. Hun måtte tilbake til Henrik før morgenen kom. Det var en lang vei, og det var ikke mye vits i å sitte her og fryse. Hun forvandlet seg til panter igjen, og haltet på tre bein ned mot bunnen av dalen.

*

Det var ingen tegn til at noen av alvene var ute i skogen og lette etter henne, så kanskje Calum hadde holdt løftet sitt og latt henne være i fred? Da hun så borgen ruve mellom trærne, stoppet hun og ble stående og stirre. To brennende fakler var festet til muren på hver side av porten, som sto vid åpen.

Julie mumlet knurrende for seg selv: – Velkommen i nettet, som edderkoppen sa. Hun krøp sammen under noen tette busker som ikke hadde sluppet løvet ennå.

Lenge lå hun og ventet, men det var ikke tegn til liv noe sted, verken på utsiden eller innsiden av porten. Skulle hun våge å springe inn? Hvis hun var kjapp, kunne hun smette inn i stallen og gjemme seg i høyet hvor Henrik ventet. Og hun måtte komme seg ut av regnet; hun var så kald at hun skalv selv i panterhammen.

På lydløse poter krøp hun nærmere. Hun holdt seg i skyggene under trærne, lyttet stivt etter tegn på liv. Det var ingenting å se, lukte eller høre, og hun kom seg helt bort til porten. Faklene brant livlig, til tross for regnet. Julie tenkte de sikkert hadde brukt magi for å få det til. Hun kikket inn gjennom porten og så at borggården var tom. Det var ikke noe annet å gjøre enn å ta sjansen.

Fort snek hun seg innenfor og sprang bort til stallveggen. Der ventet hun mens hun vaktsomt vred på ørene for å fange opp alle nattas lyder. Ingenting hendte. Det ble ikke blåst noen alarm, porten sto fremdeles åpen så hun kunne springe ut i skogen igjen. Det var som om hele borgen sov. Da senket hun endelig skuldrene og fortet seg videre til stalldøra. Der ble hun seg selv igjen og smøg seg innenfor.

Den lune varmen fra hestene slo imot henne, og hun tok et hestedekken rundt seg mens hun grublet over hva hun skulle fortelle Henrik. Ikke sannheten! Aldri i livet om hun fortalte ham sannheten.

Den dårlige samvittigheten stakk, for Henrik hadde fulgt etter henne til Afallon fordi hun ikke kom hjem igjen. Han hadde satt seg selv i fare, og fortjente ikke løgner! På grunn av henne hadde alvene fått klørne i ham også, og han var blitt vervet til kamp sammen med en gruppe innfødte mennesker. Julie visste ikke alt han hadde vært igjennom, for han ville ikke snakke om det, men hun forsto det hadde vært tøft.

Hun tvang seg til å puste rolig og tok fatt på stigen opp til høyloftet. Det var vanskelig med det tunge hestedekkenet. Stille klatret hun opp dit Henrik lå og sov. Der gravde hun seg en grop å ligge i og trakk et fange høy over seg som dyne. Utenfor hørte hun et mykt dunk da porten ble lukket.

Nede i stallen raslet det i halm, og hover skrapte da en hest reiste seg opp. Den prustet og ristet seg, så hørte hun jevn tygging av høy. Det kunne ikke være mer enn noen få timer igjen av natta. Hun prøvde forgjeves å finne en stilling hun kunne slappe av i.

«Pass deg for alvene, for de har det med å beholde folk,» hadde Henrik sagt. «Ikke rør maten de gir deg, ikke sov inne i borgen, og ikke la dem kaste trolldom over deg!»

Det var han som hadde insistert på at de skulle sove på høyloftet. Han hadde ikke villet lære om magi av dem heller, men kjempet side om side med de innfødte menneskene i kampen mot hamskifterne og hadde fått alvene til å love å sende ham hjem igjen.

Han hadde aldri vinglet, aldri vært fristet til å bli lenger.

Julie sukket tungt og lukket øynene. Hun hadde så vidt begynt å døse da han rørte på seg. Urolig glemte hun sine egne problemer og ble liggende og lytte.

Henrik stønnet lavt, men ikke som om han hadde våknet. Han mumlet som en som har tunge drømmer. Beina hans rykket til så det raslet i høyet. Julie stålsatte seg, for hun kunne gjette hva som ville komme.

Det tok ikke lenge før han pustet høyt og ujevnt. – Nei, jamret han. – Ikke rør henne, ikke gjør det … Plutselig ropte han ut og fektet vilt omkring seg.

Julie røsket ham i armen for å vekke ham. – Du bare drømmer, Henrik!

Da fløy han på henne, og bare det at han fremdeles var i halvsøvne, gjorde at hun greide å vri seg unna så han ikke fikk tatt kvelertak på henne. Hun rullet fort rundt, kom seg unna hendene hans og pilte utenfor rekkevidde mens han brølte noe utydelig.

– Henrik, våkne!

Da pustet han tungt og hivende. – Er det deg, Julie? Hvor er de? Er de her inne?

– Nei, det er ingen her uten deg og meg.

– Ingen panterfolk? Er du sikker?

– Ingen annen enn meg.

Han sank litt sammen, men pustet fremdeles anstrengt. – Er du i panterskikkelse? Hvis du er det, så vær så snill å bli menneske igjen. Jeg takler ikke hamskiftere nå i mørket.

– Ta det med ro, jeg er meg selv. Du kan sove litt mer hvis du vil. Det er ikke morgen ennå.

– Ha, slapp det ut av ham. Han dro hånda over ansiktet. – Jeg orker ikke. Takler ikke flere av disse drømmene. Når vi kommer hjem, skal jeg skaffe meg sovepiller.

– Det må sikkert jeg også, mumlet hun.

Henrik vred på seg. – Du? Skulle ikke du bli litt lenger og lære mer magi av alvene først?

– Jeg har ombestemt meg.

Han satte seg opp. – Hvorfor det? Har du kranglet med dem? Hendte det noe i natt etter at jeg gikk og la meg?

Hun stirret forbi ham ut i mørket. – Ikke noe spesielt.

– Så hvorfor rømmer du fra dem?

– Vil du ikke ha meg med? Var det ikke for å hente meg hjem at du kom hit?

– Jo. Så klart. Det raslet i høyet da han satte seg bedre til rette. – Men jeg hadde i grunnen gitt deg opp.

Hun trakk på skuldrene, for hun hadde gitt ham god grunn til å gi opp.

– Jeg trodde ikke alvene ville la deg gå, sa Henrik videre. – Jeg var så sikker på at de mente å forvandle deg. Jeg trodde du ville det også, bli en lavalv, altså.

Julie oppdaget en bit av en kvist som var viklet inn i håret hennes. Hun prøvde å få den løs, men den var surret inn i en uløselig knute.

Da hun fremdeles ikke svarte, klødde han seg på halsen. – Glad du blir med hjem, i hvert fall.

Hun trakk pusten dypt. – Ja. Vi har vært hjemmefra lenge nok. Har du tenkt over hva du skal si til foreldrene dine når du dukker opp igjen?

– At noen kompiser overtalte meg til å bli med på en tur til Amsterdam, svarte Henrik. – Og at det ble festing og dop, og at jeg ble banket opp og ranet. Det vil forklare både utseendet mitt og de hersens marerittene.

– Jepp, det kan funke, mente Julie. – Jeg tror jeg bare sier at jeg har vært på hyttetur med noen. Mamma kommer ikke til å spørre om særlig mye, for hun bryr seg ikke om hva jeg gjør likevel.

– Nei, du har en litt håpløs familie, sa Henrik. – Det var derfor jeg trodde du var i større fare enn meg her. Du var sykt uforsiktig før jeg kom, da du sov inne i borgen og alt det der, men hvis de forvandler deg til en av sine, er det ikke som dyrehammen som du bare kan ta av igjen. Hvis de gjør deg til en lavalv, er det for alltid.

– Jeg vet det, mumlet Julie.

– Da er det ingen vei tilbake, sa Henrik og gjespet.

– Jeg vet det, freste Julie og ønsket han skulle holde kjeft snart. Hun lukket øynene demonstrativt og lot som hun sov. Forhåpentligvis tok Henrik hintet og lot henne være i fred.

Hun var klar over at hun satt i saksa. I natt, etter at Henrik la seg, hadde alvene fortalt henne det hun ikke visste om den fatale dagen hun hadde vært på vei gjennom skogen sammen med Calum.

Det var mens invasjonen sto på. De hadde vært ved kysten og kjempet mot skarer av pantermenn, og alvene var for få. Altfor få. Selv med hjelp fra de innfødte menneskene kunne de ikke hamle opp med fienden. Calum og Julie ble sendt til Halin for å be om forsterkninger, men alt før de var kommet til Dyfrindal, fant de spor av flere hamskiftere. Ikke horder av dem, slik som på stranda, bare speidere, og Calum var fast bestemt på å stoppe dem før de kom seg ned i dalen. Han sendte Julie i forveien på hesten hans. Alt hun behøvde å gjøre, var å ri til borgen i Dyfrindal. Hesten kunne veien, hun trengte bare å holde seg på hesteryggen.

Lite visste hun da hun satt på den gråskimlete alvehesten som galopperte gjennom skogen, at hun skulle dø før timen var omme.

Hun hadde bare ridd en liten bit av veien da hun kom til en høyde. Skogen strakte seg ut som et hav av trær, og det var nye skogkledde åsrygger så langt øyet kunne se. Da lød et fryktelig skrik. På den ene siden av stien stupte terrenget bratt, og langt der nede i juvet så hun to kullsvarte skygger i panterskikkelse jage en ung enhjørning. Den bykset som en hjort i høye sprang, og forsvant inn og ut av skyggene mellom trærne.

Uten å tenke hadde hun kastet seg av hesten og gått i panterham selv for å stoppe dem. Ned den stupbratte åssiden hadde hun sprunget på myke kattepoter, bort fra hesten og stien.

Det hadde vært en av de impulsive avgjørelsene hennes, helt på høyde med å kaste seg fra muren i natt. Å tro at en spinkel skapning som henne, en ung og utrent hunn, skulle greie å ta to velvoksne panterhanner på en gang! Hadde ikke Calum hørt ropet hennes og stormet etter, ville de revet henne i fillebiter, og da var det liten trøst i at enhjørningen hadde kommet seg unna.

På en eller annen måte fant Calum dem. Han drepte de to pantermennene og bar Julie til Halin, hvor Cair reddet livet hennes. Eller, det var det de lot henne tro. I natt hadde hun endelig fått høre sannheten. Julie ble svimmel og kald da hun tvang seg til å tenke på det. Cair hadde ikke reddet livet hennes; han hadde kalt henne tilbake fra døden og gitt henne et nytt liv som en av dem. Hun var ikke menneske mer. Hun var blitt en lavalv, og hun visste ikke hva hun skulle gjøre med seg selv.

2

De var ute av stallen så fort det ble lyst. Julies ankel var litt bedre, og hun kunne gå noenlunde ok, men hun var nervøs. De trengte Tetuir til å åpne portalen hjem, og hun var redd for at han, eller en av de andre alvene, skulle ta opp igjen diskusjonen fra i natt. Håndleddene og brystet var fremdeles mørbanket. Tunga var så vond at hun ikke ante hvordan hun skulle klare å spise igjen, og hun gikk med vilje litt bak Henrik så han ikke skulle merke at hun haltet.

I borggården stoppet de og børstet høy av klærne. Regnet hadde holdt opp, men det var vått på bakken og dryppet av trærne. Det anget av høst fra skogen utenfor murene. Julie hadde høy i håret og høystøv på huden. Det klødde i nesa. – Hjem og i dusjen, sa hun.

– Og disse klærne skal rett i søpla, sa Henrik.

De skvatt begge to da dørene til borghuset åpnet seg og noen kom ut. Julie slapp skuldrene ned igjen da hun så at det bare var Aimil.

Aimil var en elegant lavalv med rødbrunt hår og nesten svarte øyne. En gang hadde hun vært som Julie, en hamskifter og et menneske, men alvene hadde tatt henne og gjort henne til en av sine, og nå hørte hun til her i Tetuirs borg. Av de trettito alvene i Dyfrindal var det bare åtte som var høyalver, det vil si alver av fødsel. Resten hadde en gang vært mennesker, eller liknende arter, som høyalvene hadde forvandlet.

Høyalvenes store problem var at de fikk så få barn, og selv om de ikke døde av alderdom, kunne de drepes med gift eller våpen akkurat som alle andre. Løsningen var å adoptere utvalgte individer fra andre folkeslag og forvandle dem. Lavalvene ble vakre, mektige og immune mot sykdom og aldring. De hadde ikke så sterke magiske evner som høyalvene, men uten lavalver ville ikke alvefyrstene være i stand til å beholde kontroll over landområdene og planetene de styrte.

Her på Afallon, en planet hvor mennesker og alver levde side om side, var det Tetuir som styrte. Han hadde sitt sete i Dyfrindal, men hele planeten var regnet som en utpost, og de soknet til Misfelvin, hvor Teklamir satt som fyrste. Palasset hans lå i hovedstaden Halin.

Aimil sprang ned steintrappa mot dem. Julie stålsatte seg.

– Hva er det jeg hører? Aimil var kledd i grønt og brunt, som om hun skulle ut i skogen. Det lange håret var flettet og stukket innenfor beltet. – Skal du også reise tilbake til jorda, Julie? Jeg trodde du ville bli. Vi to skulle jo ha det morsomt sammen.

– Jeg ombestemte meg.

– Hvorfor?

Julie likte ikke Aimils skarpe blikk og snudde seg bort. Hun trakk på skuldrene og håpet alven ikke sa noe som fikk Henrik til å lure. – Jeg bare skjønte at jeg må hjem.

– Men … begynte Aimil.

Det var en tone i stemmen hennes som fikk Julie til å krympe seg. – Kan vi gå inn et sted og snakke? sa hun fort.

– Så klart, bli med på rommet mitt. Henrik også?

– Nei, ikke Henrik, sa Julie og ga ham et unnskyldende blikk. – Jenteprat, føyde hun til.

– Jeg går og spiser et eple så lenge, sa han og satte kursen mot eplehagen.

Aimil og Julie gikk inn i den store steinbygningen og opp trappene til tredje etasje. Aimils værelse var innredet i grønt og svart, med tykke tepper og gardiner. Hun gjorde tegn til at Julie kunne sette seg på senga.

– Jeg er så skitten, protesterte hun. – Jeg kan sitte på gulvet.

– Som du vil, så lenge du forteller meg hva som har hendt.

Julie slo seg ned på gulvet og ble sittende og plukke på det mosegrønne gulvteppet med fingrene. Hun lot pekefingeren gli over det innviklede dragemønsteret i svart og gull. Det var et teppe hun gjerne skulle hatt selv.

– Ble du skadet i natt? spurte Aimil. Hun hadde også satt seg på gulvet, med ryggen inntil veggen.

– Bare noen blåmerker. Det er ikke det.

– Vel?

Julie lurte på hvordan hun skulle begynne. – Hvor mye vet du allerede?

– Jeg vet at du er en av oss nå, så hvorfor du skal stikke av til den gamle verdenen din, forstår jeg ikke. Det er ingenting for deg der mer.

– Jeg må.

Aimil ga henne et kritisk blikk. – Det du må, er å tas opp i ætten så du blir et fullverdig medlem av klanen vår.

Hun gjorde en pause så Julie kunne svare, men Julie hadde ingenting å si.

– Kom igjen! Du og jeg kan få det så morsomt. Jeg har planer om å lære deg alle triksene mine.

Julie fingret med et høystrå som satt fast i klærne. – De vil jeg skal sverge en troskapsed.

Aimil dro på skuldrene. – Og så? Hva ventet du?

– Men da blir jeg som en slave!

– For noe tull. Ser jeg ut som en slave, kanskje?

– Nei, men de sier jeg ikke kan reise som jeg vil mer.

– Det var vel ikke noe sjokk, sa Aimil. – Sånn som du har holdt på.

– Men å sverge troskap til noen er å gi opp friheten sin! Jeg kan ikke gjøre det.

– Andre har gjort det før deg, og jeg har ikke angret.

Julie lente haka mot knærne og sa ikke noe.

– Du trenger ikke storme tilbake til jorda i trass bare fordi du ikke får alt som du vil, sa Aimil.

– Det er ikke trass, sa Julie tungt og tegnet et mønster i gulvteppet med fingertuppen. – Prøv å se det fra min side, da. Jeg fikk ikke vite sannheten om forvandlingen før i natt, og absolutt alt er forandret! Jeg har mistet friheten. Hvordan kan jeg for eksempel gå tilbake til skolen og familien min når jeg ikke er et menneske mer? De kommer til å se at jeg er annerledes!

Aimil smilte skjelmsk. – Bare hvis du lar dem.

– Hva mener du?

– Du har lært å bruke sjarmgaldrer. Det er det enkleste i verden å påvirke mennesker så de ser deg som du vil.

– En hel skoleklasse på en gang?

– Du må hjelpe litt til med klærne, men ja, du burde klare det fint.

Julie kikket skrått på Aimil og tygget litt på leppa. Det skar av smerte da hun kom borti tunga med tennene, og hun blunket hardt flere ganger før hun fikk kontroll over seg selv igjen. – Likevel. Ingenting i livet mitt kommer til å være som før, og jeg har ikke peiling på hva jeg skal gjøre med det.

Aimil trakk pusten som for å snakke, så Julie fortet seg å fortsette: – Ja, jeg vet hva dere alver tenker! Løsningen deres er at jeg bare skal gi opp absolutt alt jeg kjenner og bli en av dere … binde meg med ed til en tyrannisk fyrste og aldri være fri igjen. Aldri se dem jeg kjenner på jorda, igjen. Miste Henrik. De sier jeg må gå på skole, og det i nesten tjue år!

– Det var omtrent så lang tid det tok for meg.

Julie stønnet. – Tjue år! Jeg vil være fri, jeg vil reise, galoppere over slettelandet, utforske gamle ruiner, lete etter enhjørninger i skogene. Besøke jorda når jeg vil. Ikke sitte lenket til en teit skolebenk. Og hva med å velge selv, liksom?

– Du har valgt, påpekte Aimil.

– Hva mener du med det? Jeg ble forvandlet mens jeg var bevisstløs, jeg fikk ikke velge.

Aimil myste mot henne, men sa ikke noe.

– Ok, så valgte jeg å hoppe av hesten for å prøve å stoppe de to pantermennene den dagen, innrømmet Julie. – Men jeg kunne jo ikke vite hvor galt det skulle gå.

– Du har gjort mange flere valg enn det, sa Aimil. – Du valgte å reise fra jorda, du valgte å komme til denne planeten.

Julie dro på skuldrene.

– Og du valgte å bli med Calum.

– Det var fordi det var han som fant meg den dagen jeg kom hit. Da jeg ikke kunne komme ned av Morlantårnet.

– Så da valgte du å hoppe ut av vinduet og ned i armene hans, sa Aimil.

– Det var den eneste måten å komme ned på.

– I går kveld valgte du å ta imot en ring som han ga deg.

Det gikk noen øyeblikk før Julie forsto at Aimil hadde misforstått alt sammen. – Er du blitt sprø? utbrøt hun og kom seg på beina.

Uten å se på Aimil haltet hun bort til det åpne vinduet så vinden utenfra kunne kjøle kinnene. – Han er en høyalv, slengte hun ut over skulderen. – Og Teklamirs bror. Han ville aldri tenke på meg på den måten.

– Han ga deg ringen sin.

Julie forlot vinduet og ble stående midt på gulvet. Hun knyttet nevene. – Men ringen er bare et lån! Det er for at … det er fordi … det er fordi jeg spurte om jeg kunne besøke ham i Halin, dersom jeg kom dit sånn helt tilfeldig … bare fordi vi er venner! Det er sånt venner gjør, de besøker hverandre. Og så lånte han meg noe som ville gi meg innpass til palasset. Han sa at hvis jeg hadde noe som tilhørte ham, ville vaktene slippe meg inn. Jeg tenkte det kunne være morsomt å dra til Halin en gang.

Aimil svarte ikke, så Julie fortsatte: – Han må være haugevis av år eldre enn meg.

– Han er yngre enn meg.

Julie så lenge på henne. – Du sa en gang at du har vært her i mer enn tolv hundre år.

– Det har ingenting å si, Julie. Vi som ikke blir gamle, teller ikke år sånn som mennesker gjør. For oss er du en fersking og en grønnskolling, men du er ingen unge. Det er mange som vil se på deg som lovlig vilt, nå som du er en av oss.

– Tror du virkelig folk kommer til å misforstå?

– Det er en ring.

– Ok, så gir jeg den tilbake! Men jeg er helt sikker på at han ikke mente det på den måten.

Aimil ga henne et mystisk smil. – Så hva har du tenkt å gjøre nå?

– Reise hjem, så klart. Og jeg kan se at det muligens blir noen problemer med å bli der i lengden, men det får jeg finne ut av siden.

– Hvorfor har du så mye imot å gå litt på skole? Du må skjønne at det er mye du trenger å lære nå som du er en av oss. Du aner ingenting om vår historie, du kan ikke vår geografi, du har ikke peiling på hvordan du bruker evnene dine. Du har ikke fnugg av innsikt om lover og regler og vet ikke engang hvordan du skal hilse på folk!

– Pøh.

Hun stirret ut vinduet, hvor morgensola skinte irriterende sterkt over de dampende tretoppene. – Det er ikke bare det at de vil jeg skal sverge den eden, men de vil jeg skal sverge den til Teklamir selv. Jeg har blitt innkalt til palasset i Halin og skal tas opp i Udiraan-ætten.

– Det var bare å forvente, det var hans folk som forvandlet deg, men hvis du spør fyrsten pent, får du sikkert lov til å komme tilbake hit og få opplæringen din her.

Julie skar tenner. – Får lov.

Aimil lo. – Du venner deg til det. Fyrsten kommer ikke til å bry seg om hva du gjør, så lenge du følger noen enkle regler.

– Som ikke å reise hvor jeg vil.

– Selvfølgelig vil han hindre deg i å reise rundt som en annen idiot og sette deg i fare hele tiden.

Julie ristet bestemt på hodet og begynte å gå mot døra. – Jeg sverger aldri lydighet til noen. Jeg fatter ikke hvordan dere kan gå med på det. Det er helt forhistorisk!

– Men hvis du ikke sverger, blir du ætteløs, sa Aimil og reiste seg så hun kunne følge med.

– Og hvorfor er det er problem?

– Fordi da er det ingen som tar seg av deg! Den eneste beskyttelsen du har mot all slags ondskap og forfølgelse, er å være medlem av en sterk ætt med en mektig leder. Eden går begge veier, skjønner du. Når fyrsten tar deg opp i ætten, lover han å gi deg alt du trenger, inkludert beskyttelse om du er i fare.

Julie holdt hånda på klinka. – Det er annerledes for deg. Du kommer fra en annen tidsalder. Den gangen du var menneske, var det sikkert like primitivt overalt. Men jeg er litt mer moderne enn deg. Jeg nekter å gi opp friheten min.

Aimil ga henne et blikk Julie ikke likte.

– Jeg mener det! sa hun og gikk med faste skritt ut i gangen.

– Selvfølgelig, sa Aimil glatt.

*

Julie og Aimil gikk sammen ned trappene og ut i borggården. De ruslet uten et ord gjennom bærhagen og kirsebærhagen, men da de nådde plommehagen, gikk Julie saktere og saktere, til Aimil stoppet og så spørrende på henne.

– Hva skal jeg gjøre hvis de nekter å la meg dra hjem sammen med Henrik? Jeg bare løp fra dem i natt. Hva om de tror vi ikke har snakket ferdig?

Aimil ristet på hodet. – De kommer ikke til å nekte. Det er ikke sånn de gjør det.

Svaret var ikke akkurat beroligende. – Så hvordan gjør de det?

– Mest sannsynlig vil de la deg reise hjem og bli vant til tanken. De regner sikkert med at du vil komme tilbake når du får tenkt deg om.

Julie pustet ut. – Ok, det kan jeg leve med. Ikke at jeg har tenkt å komme tilbake, de kan få vente til det gror mose på dem.

De fortsatte gjennom de mange hagene til de kom til den aller innerste. Den var gjemt bak en høy mur overgrodd med eføy og humle. Den tunge jernporten inn dit sto åpen, og innenfor hørte de lave stemmer. Der var Tetuir og Calum og Fionnaghal. Henrik sto litt bortenfor sammen med Orradil og Sifa, som holdt flere små gjenstander ut mot ham. Han så ut til å vurdere for og imot om han skulle ta dem.

Da Julie og Aimil kom til syne, slapp han pusten lettet og bestemte seg for en liten flaske. Han stappet den i lomma og kom mot dem. – Endelig, sa han lavt. – Hvorfor ble du så lenge? Jeg trodde nesten du hadde ombestemt deg igjen. Hadde det ikke vært for at visse personer – han gjorde et kast med hodet i retning av Calum – er her, hadde jeg gitt deg opp.

– Det er ingen grunn til det, sa hun og unngikk å se på Calum. Hun kunne føle at han stirret på henne, og hun gjorde sitt beste for ikke å vise at hun haltet. Hun hadde tatt av ringen og holdt den i knyttneven, klar til å gi den tilbake.

– Kommer du en dag til å fortelle meg hva som hendte? spurte Henrik dempet, ute av stand til å skjule hvor nysgjerrig han var.

– Jeg tror ikke du kommer til å forstå.

– Takk for tilliten, sa han tørt.

– Å, Henrik, ikke ta det på den måten. Det er bare det at det er så komplisert.

Brått tidde de begge to, for Tetuir nærmet seg, og like bak ham kom Calum.

– I dag er jeg tro mot mitt ord og åpner portalen så dere kan reise hjem, sa Tetuir.

Julie senket skuldrene en anelse.

– Men før du går, må jeg spørre om alt er vel med deg, Henrik? sa Tetuir videre. – Du var innblandet i harde kamper. Har du syner og vonde drømmer? For om du har det, kan jeg ta dem bort.

Henrik ristet bestemt på hodet. – Nei, takk! Jeg trenger ingen til å rote med hodet mitt.

Tetuir smilte. – Du kan alltid vende tilbake. Og så du ikke skal behøve å forsere sjøen rundt Márgathi når du kommer, gir jeg deg koden som vil bringe deg rett hit.

Han ga Henrik en pergamentbit med symboler på.

– Jeg kan vel ta den, men jeg tviler på at jeg kommer til å bruke den, sa Henrik og studerte symbolene før han foldet biten sammen.

Julie snudde seg for å ta avskjed med Calum. Han så helt annerledes ut nå enn han gjorde i natt. Tunikaen var knelang og mørkeblå, brodert med drageaktige mønstre. Det gylne håret skinte i sollyset og øynene glitret mens han søkte blikket hennes. Hun fomlet med ringen og holdt på å miste den i bakken, men greide å ta seg sammen og rekke ham den. – Her! sa hun og holdt den stivt ut. – Her er ringen du lånte meg. Jeg trenger ikke lenger noe av ditt som gir meg innpass noe sted.

Calum tok ringen, men han tok også hånda hennes, og berøringen gjorde at hun kom helt ut av det. Hun snappet etter pusten og ble stående som trollbundet mens han holdt hånda hennes mellom sine.

– Nei, behold den, sa han, og noe i øynene hans gjorde det vanskelig å tenke og umulig å protestere. Han trædde ringen tilbake på fingeren hennes. – Hvis du kommer i vanskeligheter en dag, kan du få bruk for den.

– Hvordan … bruk for? fikk hun frem. Stemmen lød altfor myk og interessert, hun kunne høre det selv.

– Den er magisk, sa han. – Du kan teleportere med den.

Julie var stum av forfjamselse. – Men …

Hun så inn i øynene hans og glemte alt hun hadde tenkt å si.

– Eh, Julie?

Det var Henriks stemme. Hun skvatt til og oppdaget at han sto og så på dem. Varm i kinnene lirket hun hånda ut av Calums grep. Hun måtte spørre hvordan ringen virket, men Henrik hadde et så merkelig uttrykk i øynene at hun ikke fikk frem ett ord.

– Um, kommer du? sa Henrik.

Hun så spørrende på Calum.

– Du holder først en finger over steinen til du føler magien er aktivert, så vrir du ringen rundt en hel omgang, sa Calum.

– Takk, sa Julie lavt.

– Vi skulle liksom gå, minnet Henrik henne om. Han var kommet helt bort til henne og Calum.

Raskt trakk hun pusten. – Ok.

Hun tok Henrik i hånda, for hvis de ikke kom seg unna nå, ville hun ikke klare å dra i det hele tatt.

Henrik ga henne et oppmuntrende smil. – Skal vi komme oss hjem?

– Ja.

Alvene trakk seg tilbake mot muren. Bare Tetuir ble stående nær portalen med dem. Selve portalen var nesten usynlig, steinene som sto i en sirkel rundt den, var tunge og solide. Med bydende ord vekket Tetuir magien, og et svakt gufs av hjemlig eksos nådde dem fra de to steinene i midten. Så gikk de gjennom portalen sammen.