Rachel Cusk

Transitt

Oversatt fra engelsk av

Agnete Øye, MNO

EN ASTROLOG SENDTE meg en e-post for å fortelle at hun hadde viktige nyheter til meg når det gjaldt hendelser i min nære framtid. Hun kunne se ting jeg ikke kunne se: Hun hadde fått tilgang til personopplysninger om meg som ga henne mulighet til å granske planetene for å innhente informasjon. Hun ville gjerne fortelle meg at det snart kom til å inntreffe en stor planetpassasje på himmelen min. Hun syntes dette var veldig spennende, med tanke på de forandringene det kunne føre til. Mot et lite honorar ville hun gjerne dele disse opplysningene med meg og hjelpe meg med å bruke dem til min fordel.

Hun kunne fornemme – sto det videre i e-posten – at jeg hadde mistet retningen i livet, at det hendte jeg strevde med å finne mening i tilværelsen slik den var nå og å se optimistisk på framtiden; hun følte at det var en sterk personlig forbindelse mellom oss, og enda hun ikke kunne forklare følelsen, var hun klar over at det fantes ting som ikke lot seg forklare. Hun visste at mange ikke vil åpne sinnet for betydningen av himmelen over hodet på dem, men hun var fast overbevist om at jeg ikke var en slik person. Jeg hadde ikke den en blinde troen på den fysiske virkeligheten som fikk andre til å hige etter konkrete forklaringer. Hun visste at jeg hadde lidd tilstrekkelig til å begynne å stille meg visse spørsmål, som jeg foreløpig ikke hadde fått noen svar på. Men planetenes bevegelser representerte en sone av uendelig resonans fra menneskeskjebnen: Kanskje det bare var slik at enkelte ikke trodde de var viktige nok til å være en del av det. Den sørgelige kjensgjerningen, sa hun, er at vi i denne vitenskapens og skeptisismens tidsalder har mistet forståelsen av vår egen betydning. Vi er blitt grusomme mot oss selv og andre, for vi tror at vi, når alt kommer til alt, er betydningsløse. Det planetene tilbyr, sa hun, er intet mindre enn muligheten til å gjenvinne troen på menneskets storhet: Hvor mye verdighet og heder, hvor mye omtanke og ansvarlighet og respekt ville vi vel ikke forholde oss til andre med, hvis vi bare trodde at hver og en av oss hadde kosmisk betydning? Hun følte at jeg av alle kunne se hvilke muligheter som lå her for fred og velstand i verden, for ikke å snakke om hvilken revolusjon en bedre forståelse av skjebnen ville føre til på det rent personlige planet. Hun håpet jeg ville tilgi at hun tok kontakt på denne måten og at hun snakket så åpent og direkte. Som hun allerede hadde nevnt, følte hun en sterk forbindelse mellom oss, som hadde oppmuntret henne til å fortelle om det som lå henne på hjertet.

Det var godt mulig at den dataalgoritmen som hadde generert denne e-posten, også hadde generert selve astrologen: Setningene var altfor typeriktige, og typetrekkene ble gjentatt altfor ofte; hun var altfor opplagt basert på en menneskelig type til at hun selv kunne være menneskelig. Dermed virket sympatien og omtanken hennes litt truende, men av samme grunn virket den også upartisk. En venn av meg som var nedtrykt etter en skilsmisse, hadde nylig innrømmet at han ofte ble rørt til tårer av den omsorgen for hans ve og vel som kom til uttrykk i formuleringene i reklameannonser og på matemballasje, og av robotstemmene på tog og busser, som virket bekymret for at han ikke skulle komme av på riktig holdeplass; han følte faktisk noe i nærheten av kjærlighet, sa han, til kvinnestemmen som rettledet ham mens han kjørte bil, mye mer hengivent enn kona hans noen gang hadde gjort. Det har vært en stor innhøsting, sa han, av språk og informasjon fra livet, og det kan ha blitt slik at etterligningen av det menneskelige er blitt mer håndgripelig og mer intim enn originalen, at man får mer ømhet fra en maskin enn fra et medmenneske. Det mekaniske grensesnittet var tross alt en sammenstilling av mange mennesker, ikke av ett enkelt. Det skulle med andre ord mange astrologer til for å skape dette ene eksemplaret. Trøsten, mente han, lå nettopp i den kjensgjerning at dette oseaniske koret ikke hadde opphav i en enkelt person, at det liksom kom fra alle og ingen steder: Han innså at mange følte at dette var til å bli sprø av, men for ham var forvitringen av individualiteten også forvitringen av evnen til å lide.

Det var den samme vennen – en forfatter – som i vår hadde rådet meg til at jeg, hvis jeg skulle flytte til London med nokså begrensede midler, heller burde kjøpe et dårlig hus i en fin gate enn et fint hus i et dårlig område. Bare de veldig heldige og de veldig uheldige, sa han, får en ublandet skjebne; resten av oss er nødt til å ta valg. Eiendomsmegleren ble overrasket over at jeg sluttet meg til dette visdomsordet, hvis det da var visdom. Etter hans erfaring, sa han, satte kreative mennesker lys og romfølelse høyere enn beliggenhet. De hadde en tilbøyelighet til å se etter tings potensial, mens de fleste andre søkte den tryggheten som lå i konformitet, i det som allerede var realisert til det ytterste, eiendommer som var ettertraktede bare fordi de allerede var summen av utnyttede muligheter, og der det ikke var mulig å tilføye noe. Det ironiske i det, sa han, var at slike folk var besatt av originalitet, enda de var redde for å være originale. Kundene hans ble helt over seg ved det minste hint om stiltrekk, men hvis man bare flyttet seg litt ut fra sentrum, kunne man få stiltrekk i massevis for en brøkdel av prisen. Det var en gåte for ham, sa han, at folk fortsatte å kjøpe boliger i overprisede deler av byen når man kunne gjøre røverkjøp i områder som var på vei opp. Han antok at det bunnet i manglende fantasi. For øyeblikket var eiendomsmarkedet på topp, sa han: Situasjonen virket langt fra avskrekkende på kjøperne, men så faktisk ut til å gjøre dem ivrigere. Han var daglig vitne til det rene pandemonium, folk rant ned kontoret hans og skjøv hverandre til side for å betale altfor mye for altfor lite, som om det sto om livet. Han hadde holdt visninger der det oppsto slåsskamper, styrt uhørt aggressive budkriger og var til og med blitt tilbudt bestikkelser i bytte mot fordelaktig behandling, alt, sa han, for eiendommer som i nøkternt dagslys var helt alminnelige. Det slående var disse menneskenes oppriktige fortvilelse så snart de var i begjærets vold: De ringte daglig for å få oppdateringer eller stakk innom kontoret uten grunn; de tagg og ba, noen ganger gråt de til og med; de var sinte det ene øyeblikket og angret det neste, og de trakterte ham ofte med lange bekjennelser om sitt eget privatliv. Han ville ha syntes synd på dem, hadde det ikke vært for at de uten unntak visket dramatikken bort fra minnet så snart alt var overstått og kjøpet gjort, og ikke bare fjernet sin egen oppførsel fra hukommelsen, men også menneskene som hadde vært nødt til å stå ut med det hele. Han hadde hatt kunder som delte de pinligste private detaljer med ham den ene uken og gikk rett forbi ham på gaten den neste, uten det minste tegn til gjenkjennelse; han hadde vært vitne til at ektepar sank til det dypeste lavmål rett for øynene på ham, og nå tankeløst drev med sitt i nabolaget. Det var bare nettopp den totale mangelen på gjenkjennelse som av og til lot ham skimte et snev av skamfølelse. I starten av karrieren ble han ille til mote av slike hendelser, men heldigvis hadde erfaringen lært ham ikke å ta dem personlig. Han forsto at han for disse personene var en skikkelse formet av deres eget begjærs blodtåke, nærmest et slags overføringsobjekt. Men selve begjæret undret han seg fortsatt over. Noen ganger tenkte han at folk bare vil ha det de ikke helt sikkert kan få; andre ganger syntes han det virket mer innviklet. Kundene hans innrømmet ofte at de følte seg lettet når de ikke fikk det de ønsket seg: De samme menneskene som hadde rast og grått som misfornøyde barn fordi de ikke fikk en bestemt eiendom, kunne noen dager etter sitte rolig på kontoret hans og uttrykke takknemlighet over at de ikke hadde fått den. Nå innså de at den ville ha vært helt feil for dem; de ville vite om han hadde noe annet å by på. For de fleste, sa han, var det å finne og kjøpe et hjem en intenst aktiv tilstand, og aktivitet fører til en viss blindhet, nemlig ensporet blindhet. Folk flest innser først at skjebnen bestemmer når de har gått tom for vilje.

Da denne samtalen fant sted, satt vi på kontoret hans. Ute beveget trafikken seg tregt langs den grå, skitne London-gaten. Jeg sa at hysteriet han hadde beskrevet, ikke egget meg til å konkurrere, men snarere slukket enhver begeistring jeg kunne ha næret for husjakt, og mest ga meg lyst til å snu på flekken. Dessuten hadde jeg ikke penger til å delta i hissige budrunder. Jeg skjønte at jeg derfor, ut fra de markedsbetingelsene han beskrev, lite trolig ville finne et sted å bo. Men samtidig protesterte jeg mot forestillingen om at kreative mennesker, som han kalte dem, burde tillate seg å bli marginalisert på grunn av det han høflig nok beskrev som deres høyere verdier. Han hadde, mente jeg, brukt ordet «fantasi»: Det aller verste for et slikt menneske var å forlate sentrum som en selvbevarende handling og søke tilflukt i en estetisk virkelighet som ikke hadde kraft til å påvirke verdenen utenfor. Og om jeg ikke hadde lyst til å konkurrere, hadde jeg enda mindre lyst til å skape nye regler for hva som utgjorde seier. Jeg ville hatt lyst på det alle andre hadde lyst på, selv om jeg ikke kunne få det.

Eiendomsmegleren virket litt satt ut av det jeg sa. Han hadde ikke ment å insinuere, sa han, at jeg burde marginaliseres. Han mente bare at jeg ville få mer for pengene, og få det litt lettere, i et litt mindre overopphetet strøk. Han skjønte at jeg befant meg i en sårbar situasjon. Og en fatalistisk holdning som min var sjelden i den verdenen han jobbet i. Men hvis jeg hadde bestemt meg for å følge strømmen, så hadde han faktisk noe å vise meg. Han hadde prospektet rett foran seg: Det var blitt lagt ut på markedet igjen samme morgen, siden det ikke var blitt noe av det forrige salget. Huset var eid av kommunen: De var ivrige etter å finne en ny kjøper så fort som mulig, og det gjenspeilte seg i prisen. Som jeg kunne se, sa han, var det i temmelig dårlig stand – det var faktisk så å si ubeboelig. De fleste kundene hans ville aldri i verden ha nærmet seg det, uansett hvor sultne de var. Det var hinsides de fleste menneskers fantasi, hvis jeg ville tillate at han brukte et slikt ord, enda det riktignok lå i et attraktivt område. Men med tanke på min situasjon, kunne han ikke med god samvittighet oppmuntre meg. Det var en jobb for en eiendomsutvikler eller en håndverker, noen som kunne se upersonlig på det; problemet var at profitten var altfor liten til at sånne folk ville være interessert. Han møtte blikket mitt for første gang. Det er åpenbart ikke et sted, sa han, hvor du vil la barn bo.

Flere uker senere, da handelen var gjennomført, støtte jeg tilfeldigvis på eiendomsmegleren på gaten. Han gikk alene med en papirbunke klemt mot brystet og et nøkkelknippe dinglende fra fingrene. Jeg hilste oppmerksomt, siden jeg husket det han hadde sagt, men han kikket bare tomt på meg og så bort igjen. Det hadde vært tidlig på sommeren; nå begynte det å bli høst. Det var astrologens ord om grusomhet som minnet meg på denne hendelsen, som der og da liksom beviste at uansett hva vi gjerne vil tro om oss selv, er vi bare et resultat av hvordan andre har behandlet oss. I e-posten fra astrologen var det en lenke til horoskopet hun hadde satt opp for meg. Jeg betalte og leste det som sto der.