Mathias Fischer

Kors på halsen

Sannheten om Sylvi Listhaug

Forord

Selv om de gjerne tror det selv, er det ikke alle politikere som fortjener en egen bok. Da dette prosjektet ble påbegynt på sensommeren 2016, hadde Sylvi Listhaug sittet som innvandrings- og integreringsminister i bare litt over et halvt år, men det føltes som hun alltid hadde vært der. Hun var allerede blitt den store snakkisen i norsk politikk. Alle har en mening om Sylvi Listhaug.

Ikke bare på grunn av politikken hun fører, men også på grunn av stilen hennes, retorikken, holdningene og religiøsiteten. Folk vil vite hvem hun er.

Derfor er dette et portrett av Listhaug, ikke den store, definitive biografien. Den må skrives senere. Nå vil jeg gi et innblikk i hvor hun kommer fra, hvordan hun kom seg dit hun er nå, og hvem hun er som person.

Allerede før jeg startet arbeidet, tok jeg kontakt med Listhaugs rådgiver. Jeg ville orientere henne om prosjektet mitt selv, i stedet for at det skulle begynne å gå rykter om at noen lusket rundt. Hvis hun kunne stille til et intervju, ville jeg satt pris på det. Svaret fra rådgiveren var at hun ikke var interessert i å stille opp, og det er for så vidt greit. Det var nok av andre folk som ville snakke.

Fremskrittspartiet har en sunn åpenhetskultur, og folk stiller stort sett opp når de blir spurt. Likevel er det som alltid flere som ikke ønsker å bli sitert med navn. Det er til å regne med når man skriver om en levende person, i alle fall om en maktperson, og ikke minst når hun vil ha maktposisjoner i mange år fremover.

Anonyme kilder krever ekstra skepsis, og tvilsomme påstander er i det lengste blitt forsøkt verifisert av andre personer. Når det ikke har latt seg gjøre, har jeg valgt å utelate påstandene fra boken. Andre ganger er informasjon utelatt for å beskytte kildene.

I enhver bok om maktpersoner og politisk spill må både forfatteren og leseren ha en sunn skepsis til kildene. Alle har motiver og baktanker, enten de roser eller kritiserer.

Listhaugs reise fra gården på Sjøholt til regjeringskontoret har vært full av konflikter. Noen politikere ønsker å bli likt av alle, andre prøver å bli elsket av halvparten. Noen politikere takler ikke motvind, andre klarer å ri av stormen, og noen liker attpåtil å oppsøke uværet. Sylvi Listhaug tar det et hakk videre: Hun skaper stormene. Med glede.

Hun er oppvokst på familiegården, men ble bøndenes hatobjekt. Hun går med kors rundt halsen, men raljerer mot den norske kirken. Som innvandringsminister ble hun forhatt av mange, latterliggjort i internasjonale medier og kom i klinsj med statsministeren.

Og det fortjener en bok.

Takk til min kjære Guro, for nyttige tilbakemeldinger og ekstraordinær tålmodighet; og til min venn Peder, for gode råd under hele prosessen uten å kreve annet enn pizza med ananas og blåmuggost som takk.

Bergen, mai 2017

Mathias Fischer

Prolog

Hvis hun hadde tatt noen andre valg i livet, ville hun kanskje vært en av dem som kjører en grønn traktor ned Karl Johans gate denne dagen. I stedet ankommer odelsjenten Stortinget i en svart bil med privatsjåfør. På plenen foran nasjonalforsamlingen står over tusen demonstranter og venter på henne. De rister i kubjeller, de roper, og de synger. Himmelen over hovedstaden er nesten skyfri; det ville vært en fin dag på åkeren, men bøndene har lagt fra seg arbeidet for å demonstrere mot regjeringen.

Plakatene, T-skjortene og slagordene, alt er rettet mot én person: Sylvi Listhaug, odelsjenten fra Ørskog i Møre og Romsdal.

Hun ble ikke bonde. Hun er statsråd. Historiens første landbruksminister fra Fremskrittspartiet. Nå er hun kledd i svart dress og rød bluse, og rundt halsen bærer hun et kors – et smykke hun har arvet av bestemoren. Hun skal snakke til et publikum i klær fra Felleskjøpet.

Talen hun skal holde, gjør Sylvi Listhaug til en kjent rikspolitiker. Også i hennes eget parti var mange kritiske da hun fikk statsrådsposten, men nå skal hun vise at hun fortjener tilliten.

Bøndenes protester ljomer over hele Oslo sentrum. Det er jordbruksoppgjøret som har brakt dem til byen denne maidagen i 2014. For en uke siden reiste bondeorganisasjonenes representanter seg fra bordet, etter at Listhaug ikke var villig til å vike en tomme i forhandlingene. Hun ville kutte i statens støtte til norske bønder, mens Norges Bondelag og Småbrukarlaget krevde store økninger. Etter åtte år med landbruksministere fra Senterpartiet var det ventet at en Frp-minister skulle endre retningen i norsk landbruk. Men det var ikke bare politikken som endret seg. Nå var temperaturen i forhandlingene høyere enn noen gang. Listhaug brakte en ny intensitet inn i landbrukspolitikken, gjennom provoserende utspill og en aggressiv politikk. Med viten og vilje hadde hun lagt opp til kamp mot bøndene, og de svarte med samme mynt.

I dagene som fulgte etter forhandlingsbruddet, aksjonerte bønder over hele landet. Utenfor ni eggpakkerier, blant annet i Trondheim og Stavanger, valgte Bondelaget å blokkere utsendelsene. Forbrukerne ble oppfordret til å hamstre egg for å være på den sikre siden før 17. mai. En bonde fra Ullensaker ville vise at Listhaug hadde levert et drittilbud, så han kjørte like gjerne møkktanken inn i hovedstaden og plasserte den foran Stortinget.

Kun landbrukspolitikken kan utløse et sånt engasjement. Bøndene er selvstendig næringsdrivende uten streikerett, men de har god tilgang på visuelle virkemidler i kampen mot regjeringen. Aksjonene tar seg bra ut på fjernsyn. Bildene kan dekke helsider i avisene. I Telemark protesterte Bondelaget med å sette en låve i brann. Sånt legger press på en fersk statsråd.

Det er langt fra familiens melkegård på Sunnmøre til Kongens bord, men Listhaug visste hva hun bega seg ut på. Da hun i oktober året før takket ja til å bli med i Erna Solbergs første regjering, forlot hun en komfortabel tilværelse i PR-byrået First House i Oslo. Støyen valgte ikke henne. Hun valgte støyen.

Støy er det nok av foran Stortinget, men når landbruksministeren får ordet, har lederen for Bondelaget gitt demonstrantene beskjed om å ta vel imot henne. De er stille og tålmodige, trolig i respekt for at hun velger å møte dem. Men også Listhaug viser tålmodighet; det var bøndene som gikk fra bordet. Hun kan vente. Hun er ikke i tvil om at hun har rett.

Selv om hun bare har vært statsråd i litt over et halvt år, er det langt fra første gang hun står foran en mikrofon og et publikum. Dette har hun øvd på. De retoriske grepene har hun for lengst lært på tale- og debattskolering i Fremskrittspartiets Ungdom, og her skal hun bruke dem til det fulle. Som alle Frp-ere har lært: Man skal snakke til velgerne som sitter hjemme i sofaen og ser på fjernsyn, ikke til journalistene. Og ikke til bøndene.

Så den lærerutdannede landbruksministeren slår an en pedagogisk tone når hun forklarer hva regjeringen foreslår. «Vi er enige om målet for norsk landbruk: Et bærekraftig og robust landbruk for fremtiden som ungdommen vil satse på. Vi er uenige om hvilken politikk som skal til for å nå disse målene», sier hun og legger trykk på enig og uenig. Før hun forteller hva som er regjeringens politikk, leverer hun et spark: «Mange av dere som er her, stemmer, eller er medlem i, Senterpartiet. Den politikken som dere ønsker mer av, har sant å si blitt prøvd de siste åtte årene, og resultatene ser vi.»

Hun avslutter på kav sunnmørsk og med trykk på hvert ord: Hjertelig takk for meg. Det er stille en liten stund før demonstrantene applauderer høflig. Timingen er perfekt, for plutselig begynner det å kime fra klokkene på Oslo rådhus, der hun en gang jobbet som byråd.

Bøndene pakker sammen, pressen reiser hjem, men statsråden har knapt begynt. Hele Norge får bli kjent med Sylvi Listhaug disse konfliktfylte ukene. Møtet er velregissert. Ingen er i tvil om at det er et fiendskap mellom bøndene og ministeren, at det er en forakt mellom dem som går begge veier. Hun får frem bøndenes sinne, og mange overbevises nok om at aggresjonen er uberettiget. Avisene skriver om de mest hardtslående sitatene, de som er rettet mot velgerne der hjemme. På TV kan folket se Listhaug akkurat sånn hun ønsker å fremstå: tøff, veltalende og handlekraftig. I noens øyne. Andre ser en konfliktskapende bulldoser, ideologisk drevet og uten inngående kunnskap om landbruket. Folket er splittet, men statsråden er fornøyd.

Etter talen møter Listhaug en av sine få nære, fortrolige venninner. «Var du ikke redd?» spør hun. «Nei, jeg hadde det gøy», smiler Listhaug.

Et lite stykke Norge

Signe. Det kunne vært navnet hennes, Signe Beate Listhaug. Foreldrene vurderte å kalle henne opp etter farmoren, men slik ble det ikke. En kjølig første juledag i 1977 ble hun født, og kort tid senere ble hun døpt Sylvi.

Sjøholt er ikke akkurat en stor bygd. Den ligger i Ørskog, som er en liten kommune i Møre og Romsdal. Du reiser ikke til Sjøholt uten å ha gode grunner til det, for eksempel om du brått trenger å stanse for en matbit når du kjører E39 mellom Molde og Ålesund.

Under to tusen mennesker bodde der på slutten av 1970-tallet, og det har ikke blitt stort flere siden den gang. Innbyggertallet stiger betraktelig når du teller med kyr og sauer, som du kunne finne flere av i Listhaug-familiens fjøs.

Hvis du ikke er kjent, kunne du raskt forvekslet Sjøholt med hvilken som helst annen vestlandsbygd. Her er fjord, fjell, gårder, bedehus, fotballbane og en hvit trekirke. Følger du Storfjorden innover, kommer du til Geiranger. I motsatt retning ligger Ålesund. På solskinnsdager er det som å bo i et postkort.

Skulle du mot formodning vokse opp på Sjøholt, ville du ikke hatt stort å finne på. Du har Ørskog menighet og du har Ørskog IL. Sylvi Listhaug foretrakk fotballbanen.

Hun var det første barnet til Harriet og Jan Steffen Listhaug, og de var en liten familie på gården i tre og et halvt år, helt til jentungen fikk to brødre på samme dag. Tvillingene tok opp mye tid og plass på gården, så eldstedatteren krøp opp på loftet. Der bodde farmoren Signe.

Ørskog ligger nær den nordlige enden av bibelbeltet, og har et klart innslag av den kristne troen som preger småkommuner på Nordvestlandet, uten at det dominerer bygden i særlig grad. Farmoren Signe var ofte å se på kirkebenkene. «En skikkelig fin dame», blir hun omtalt som av sambygdinger. En kristen og konservativ dame, sterkt troende, en som folk i bygden kjente til. Men livet hennes tok noen uventede vendinger. Da hun var bare litt over 40 år gammel, ble Signe enke. Hun satt igjen alene med tre barn, blant dem Sylvi Listhaugs far. For barnebarnet skulle hun bli mer enn bare en bestemor, mer enn bare en nær venn, hun skulle også bli den personen som formet hennes verdier. Fra farmoren arvet Listhaug også et kors.

Rundt familien Listhaug var det ikke mange mennesker; de levde ikke i et nabolag, men med et par hundre meter mellom gårdene. Da Listhaug begynte på barneskolen, var det heller ikke mange venner å velge mellom. Skolen var liten, en av disse bygdeskolene med så få elever at de delte klasserom og lærere på tvers av alderstrinn. Farmors loft var et fint sted å være.

Fjøset var ikke så ille, det heller. Der kunne hun stelle med kyrne og fôre kalvene. Favorittkuen het Krone og hadde en hvit stjerne i pannen.

Tross bestemors kristne tro tilbrakte Listhaug flere dager på fotballbanen enn i bedehuset. Som spiss for Ørskog IL ledet hun an i angrepet. En aggressiv målskårer.

– På fotballbanen var hun veldig målrettet og fokusert. Hun gjør aldri noe halvhjertet, for å si det sånn, sier Kaja Kongsnes, som spilte sammen med Listhaug. – Det gjelder alt hun har gjort og holdt på med.

På skolen utmerket hun seg ikke som noe skolelys, men engasjementet hennes ble lagt merke til. Hun var dyktig i engelsk, og ble tidlig opptatt av politikk. – Jeg husker at hun var spesielt glad i samfunnsfag, og hun var tidlig interessert i USA, sier Kongsnes. De gikk på samme ungdomsskole.

– Hun kunne være uenig med alle uten å komme skikkelig på kant med noen, sier en klassekamerat fra videregående. – Hun hadde evnen til å hisse seg opp over lærere eller annen urettferdighet på den tiden, men jeg tror det ble fort glemt.

Uvanlig selvstendig og med bein i nesen, blir det sagt om unge Sylvi Listhaug.

Da hun var to år gammel, stilte Fremskrittspartiet til kommunevalg for første gang. Carl I. Hagen var 35 år gammel, og kommunevalget i 1979 var hans første som partileder. På landsbasis fikk partiet bare 1,9 prosent oppslutning, men i Ørskog skjedde det noe stort. Hele 7,9 prosent av velgerne stemte på Fremskrittspartiet. En 30-åring ved navn Lodve Solholm tok plass i kommunestyret, og ble brått en av partiets mest vellykkede politikere. Med ham i spissen ble Ørskog noe av det nærmeste partiet kom en «Frp-kommune». I 1987 ble Frp det største partiet i kommunen.

Samtidig som Solholm var nær ved å bli ordfører, jobbet han som lærer på Sjøholt skole. Dit kom også Listhaug da hun begynte i 8. klasse. Hun var ikke en elev som stakk seg ut, men «kjekk og grei», som lærere gjerne sier om problemfrie elever. Flink og pliktoppfyllende.

Med Lodve Solholm på skolen, Carl I. Hagen på fjernsyn og Signe Listhaug på loftet våknet Listhaugs politiske bevissthet. Når hun og familien fulgte TV-debattene, var det en tredje Frp-politiker som ble særlig viktig: John Alvheim. Den aldrende stortingsrepresentanten som vokste opp på et vestlandsk småbruk på 1930-tallet, var en kompromissløs talsmann for landets pensjonister og samfunnets svakeste. Det klang godt i både Signes og Sylvis ører.

De to satt ofte sammen og så på Holmgang på TV 2, det livlige debattprogrammet med Nils Gunnar Lie og Oddvar Stenstrøm. Sammen fulgte de Fremskrittspartiets oppturer og nedturer fra utsiden. Som i 1993, da 15 år gamle Listhaug kunne se partiet falle som en stein mot bakken. Ved stortingsvalget ble Frp mer enn halvert, og partiet sto midt i en epokegjørende identitetskrise, mellom skatteletteliberalisme og innvandringspopulisme.

En dag i 1995, da Listhaug var 17 år gammel, skulle moren Harriet på foreldremøte på Sjøholt skole. «Jeg har så lyst til å melde meg inn i Frp. Kan du ikke spørre han Lodve hvordan jeg gjør det?» spurte datteren. Sånn ble det til at Sylvi Listhaug ble medlem av Fremskrittspartiets Ungdom.

Bare en fergetur hjemmefra

Året var 1996. Sylvi Listhaug var 18 år og ferdig på gymnaset. Hun ville egentlig forlate gården, bygden og hele fylket. Blikket hadde hun rettet mot Oslo. Kanskje statsvitenskap ved universitetet. Hun var en av bygdejentene som ville ut, men ennå var hun ikke klar for å forlate hjemstedet.

Signe var 85 år gammel, og barnebarnet hadde avlagt et løfte: Hun skulle ikke flytte så lenge farmoren fremdeles var i live.

Derfor droppet hun storbyplanene og søkte seg heller til Volda. Høgskolebygden ligger bare én fergetur og under to timers kjøring fra Sjøholt. Listhaug valgte lærerutdanningen.

Distriktshøgskoler som Volda har to funksjoner. For det første gir de et tilbud til innbyggere i nærheten som ikke ønsker å flytte ut, og for det andre er de attraktive for alle som kan tenke seg å tilbringe studietiden på et lite sted med et sammensveiset studentmiljø.

Listhaug var i den første kategorien. Hun var ikke stamgjest på studenthuset hver fredag. I helgene dro hun hjem. Der jobbet hun på aldershjemmet, men først og fremst dro hun hjem av en viktigere årsak: for å tilbringe tid med farmoren.

Det ble også noen turer til den nærmeste byen. Noen år etter at hun ble innmeldt, skulle hun engasjere seg i Fremskrittspartiets Ungdom.

Med sine 11 etasjer troner Ålesund rådhus høyt over sjøkanten i jugendbyen, men det er estetikken fra 1980-tallet som preger både kommunebygget og rutebilstasjonen på den andre siden av gaten; den grå arkitekturen blir ikke mer fargerik av ruskeværet på Nordvestlandet, og når vind og regn slår innover, er det lite hjelp i de åpne busskurene. Reklameskiltet fra Freia sjokolade pryder fremdeles taket på bussholdeplassen, slik det også gjorde den dagen i 1998 da Harriet Listhaug vinket farvel til sin 20 år gamle datter. De to hadde kjørt fra Ørskog til Ålesund, og Listhaug skulle på sin første politiske samling.

I Møre og Romsdal FpU ble hun kjent med Jøran Kallmyr. Den storkjeftede småbøllen fra Fræna nord for Molde var ett år yngre enn Listhaug, hadde blonde striper i et halvkrøllete, bakovergredd hår, og han skulle bli Listhaugs argeste rival. Jøran mot Sylvi ble et langvarig fiendskap, et som hele organisasjonen fikk høre om.

De møttes første gang hjemme hos et av medlemmene, på et styremøte i ungdomspartiets fylkeslag. Da hadde Listhaug nettopp begynt å studere i Volda.

På den tiden var ikke fylkeslaget en stor organisasjon. Kanskje rundt fem til åtte aktive medlemmer, og så vidt over ti mennesker stilte på årsmøtene.

– Men vi som var aktive, var veldig aktive, sier Kallmyr.

De forsøkte å få opp aktiviteten, men det var ikke enkelt i et fylke der det tar flere timer å kjøre fra et sted til et annet. Organisasjonen hadde ikke en krone i kassen, så foreldrene måtte ta regningen for reisene.

Likevel tok Listhaug turen fra Volda til Ålesund flere ganger. Miljøet var ikke bare lite, det var også mannsdominert. – Førsteinntrykket mitt av Sylvi …, sier Kallmyr, – … vi var veldige glade for å få inn jenter.

Raskt viste det seg at det var mer enn kjønn som skilte lærerstudenten fra mannfolkene. De sto også langt fra hverandre i politiske standpunkt. Listhaug hadde fått sin politiske vekkelse foran fjernsynet med sin kristne, konservative farmor. Hun lot seg inspirere av den tilsvarende konservative Alvheim.

FpU-guttene var derimot på en annen fløy i partiet. – Vi var en gjeng guttunger som var belest på liberalisme, som var opptatt av frihet og mindre av moralpolitikk, sier Kallmyr. – Sylvi ville ha en sterk kobling mellom stat og kirke, og var langt mindre opptatt av personlig frihet.

Denne uenigheten var en slags mikroutgave av konflikten som nesten rev partiet i filler tidligere på 1990-tallet. Den sto mellom liberalistene og de mer konservative populistene. Fremskrittspartiets forgjenger var et parti tuftet på sterk nedsettelse av skatter, avgifter og offentlige inngrep, og særlig i ungdomspartiet sto disse liberalistiske slagordene sterkt. Staten skulle ha så lite makt og penger som mulig, mente de. Partiformann Carl I. Hagen ønsket å kjøre en annen linje. Mer populistisk og mer innvandringskritisk.

Konflikten kulminerte på Bolkesjø hotell i Telemark, på et landsmøte som i ettertid bare blir omtalt som «Dolkesjø». Der gikk Hagen av som vinner, mens liberalistene tapte. Mange av dem forsvant ut av partiet. Fremskrittspartiets Ungdom ble lagt ned, men gjenoppsto raskt. Det reinkarnerte ungdomspartiet kjørte deretter en mindre konfronterende linje mot Hagen, men fortsatte å være en mer ideologisk drevet og mer liberalistisk organisasjon. Ungdommene ville begrense velferdsstaten til et minimum, de ville ha frihandel, og de ville skille stat og kirke. De var ikke opptatt av Hagens innvandringsmotstand, tvert imot ønsket mange av dem å åpne grensene. Siden de statlige velferdsordningene uansett skulle avskaffes, ville det ikke være noe problem med innvandrere, tenkte ungdomspolitikerne.

Det var ikke denne utgaven av Frp som hadde fått Listhaug til å signere innmeldingsblanketten, men tross uenighetene ble hun værende i organisasjonen. Hun rykket også oppover på stigen, ble styremedlem i fylkeslaget og noen år senere ble hun nestleder. Utad kan ungdomspartier ofte fremstå som en samling klakører for moderpartiet, som en gjeng broilere som bare trenes opp i å bli helprofesjonelle politikere. For de fleste av medlemmene er det annerledes. Ungdomspartiene er en sosial arena for folk som er glade i å diskutere. Som regel er det høyt under taket og aksept for uenighet. Det medlemmene har til felles, er et sterkt engasjement. Men noen ganger kan uenigheten ta overhånd, og politiske konflikter kan bli til personkonflikter. Voldsomme personkonflikter.

– Sylvi og jeg var veldig forskjellige politisk, sier Kallmyr. – Det ble mye diskusjon om politikk, men også om person, fordi vi sto så langt fra hverandre.

Hun var fra Sunnmøre, han fra Romsdal. Hun var lærerstudent, han skulle snart studere juss. Hun var konservativ, han var liberalist. Men begge var taleføre, konfliktorienterte talenter.

Han syntes hun var en ambisiøs og eplekjekk tørrpinn som godt kunne jekkes ned et par hakk, sa han til Dagsavisen flere år senere. Hun mente han var en useriøs og barnslig festløve. «Vi krangla så busta føyk. Særlig da jeg kalte ham kvinnefiendtlig», sa Listhaug. «Jeg syntes sånne som henne skulle bekjempes med nebb og klør», sa Kallmyr.

Det var et dypt hat.

– Vi var to sterke personligheter i et lite lag, og vi kjempet om oppmerksomheten. Det blir fort sånn, at begge vil ha rollen som «den unge og lovende», sier Kallmyr.

Ville de vise seg frem, var det naturlige opprykket å overta vervet som fylkesleder i Møre og Romsdal FpU. Begge ville ha det. Konflikten nådde et toppunkt. På fylkesårsmøtet ble det kampvotering mellom Listhaug og Kallmyr. Og lærerstudenten gikk på et sviende nederlag. Det tok lang tid før forholdet bedret seg mellom de to erkerivalene.

– Der og da føltes det som et «være eller ikke være». På det verste var konflikten mellom oss veldig inderlig. Det er nesten flaut å tenke på det nå, hvor inderlig det var.

Sylvi Listhaug hadde ikke meldt seg inn i FpU for å feste og drikke øl, i motsetning til hva det kunne virke som om noen av guttene var mest interessert i. For henne ble det for mye festing, og Kallmyr var blant verstingene. Konflikten dem imellom ble bare en forsmak på hva som ventet i politikken.

– Men jeg tror begge lærte noe av det, at vi har blitt flinkere til å se ting i et fugleperspektiv. Vi fikk trening i å håndtere konflikter tidlig. De fleste får jo sånne konflikter først når de er oppe i årene.

*

Som ungdom tilbrakte Listhaug flere somrer på aldershjemmet på Sjøholt. Da hun senere ble student i Volda, fortsatte hun å jobbe med eldre i hjemkommunen, og annenhver helg var hun på plass på aldershjemmet.

Vikaren ble en av favorittene til beboerne.

– Dei var fole glad i ho, det var dei, sier Kari Sjøholt, avdelingssykepleier for hjemmetjenestene i Ørskog kommune. – Hun hadde alltid et godt humør, behandlet alle med respekt.

På Ørskog aldershjem var ikke Listhaug kresen i valg av arbeidsoppgaver, hun stilte opp til både kjøkkentjeneste og stell av pasienter. Iblant tok hun nattevakter. Men det var ikke arbeidsviljen folk la mest merke til. Det var smilet og latteren.

Et personlig og politisk engasjement for eldreomsorgen ble tidlig vekket hos Listhaug. «Jeg husker at vi ofte satt på pauserommet og preiket, istedenfor å være ute blant beboerne. Det var en kultur for det», sa hun senere til Dagens Næringsliv. «Faste rutiner: Først tok vi opp Nils av sengen, så Helge. Jeg har tenkt etterpå, at spurte vi noen gang om de hadde lyst til å stå opp? Vi gjorde vel egentlig ikke det. Vi trenger en holdningsendring i dette systemet.»

– Hun hadde en bestemor som hun var fryktelig glad i, og jeg tror på en måte at hennes måte å se eldre folk på, det lærte hun en god del fra bestemoren sin. Det preget henne en god del, sier Sjøholt. – De hadde et unikt forhold, det vet jeg.

Listhaug nektet å reise fra farmoren, som nærmet seg 90 og ble stadig skrøpeligere. Volda var langt nok borte, og det ble ikke aktuelt å flytte til Oslo så lenge Signe var i live.

Det er den typiske bygdejentehistorien. Et årskull av folk som vokser opp på et sted som Ørskog, kan deles i to: de som blir igjen og de som drar ut. Sylvi Listhaug var en som ble igjen. En som gikk på den lokale distriktshøgskolen, en hjemmekjær ung dame med føttene trygt plantet på familiegården. Hun kom også tidlig i et seriøst parforhold.

Det er mange som henne. De blir lærere eller sykepleiere, de gifter seg tidlig og får barn i ung alder. Da Sylvi Listhaug var 22 år gammel, var hun ferdig utdannet i Volda og kunne kalle seg adjunkt. Ennå var hun ikke klar for å forlate Nordvestlandet, så hun vendte hjem igjen til Sjøholt. Der kontaktet hun rektoren på sin gamle skole.

Han ga henne jobb som vikar. Listhaug ble lærer.

– Mitt inntrykk var at hun var en samvittighetsfull og flink lærer, sier Ragnar Elias Bakken, som var rektor på skolen. – Hun var en lærer som så den enkelte elev og tok hensyn til den enkelte, og på den måten skapte gode klassemiljø.

Elevene husker henne som en streng og myndig lærer. Ikke alle unge og nyutdannede vikarer klarer å vinne over barneskoleelevene, men det gjorde Listhaug.

– Hun fikk respekt med én gang. Jeg satt skjevt på stolen en gang, og hun sa: «Sett deg fint!» Hun var streng, men fikk respekt, sier Fride Vethe, som hadde Listhaug inne som vikar iblant.

Samtidig som hun var lærer, ble hun stadig mer aktiv i Fremskrittspartiet. Det ble flere turer til ulike partisamlinger, også i hovedstaden. En av elevene husker godt at lærer Listhaug hadde vært på et partiarrangement en helg. Da hun kom tilbake på skolen, hadde hun med seg signerte bilder av Siv Jensen og Carl I. Hagen, som hun ga til elevene. Barna hengte opp bildene, kry av nærheten til kjendisene. – Vi var veldig starstruck, og skrøt til de andre elevene, sånn «sjå ka oss he fått!», sier en av elevene.

Rektoren kjenner riktignok ikke til episoden. – Hun hadde bestemt seg for et politisk syn, men jeg kan ikke huske at hun drev politikk i skolen. Hvis det hadde skjedd, så ville jeg husket det, sier Bakken. – Men det er jo ikke alt man vet.

Lærerutdanningen hadde gjort henne mer opptatt av skolepolitikk. Kjærligheten til eldre hadde skapt et ønske om å forbedre eldreomsorgen. Politikken ble viktigere for den unge læreren, og all tiden i Fremskrittspartiets Ungdom gjorde at hun så muligheten til å jobbe et helt annet sted enn på den lokale skolen.

– Det lå nok større ambisjoner i henne enn å bli lærer her på Sjøholt, sier rektor Bakken.

Hun holdt løftet om at hun ikke skulle forlate farmoren. På en kjølig og regntung februardag i år 2000 måtte hun si farvel. Det var dagen før Signe Listhaug ville fylt 89 år. På dødsleiet avga barnebarnet et nytt løfte: Hvis hun fikk en datter, skulle hun hete Signe.