Levi Henriksen

Her hos de levende

Roman

Til Elisabeth, Leah og Hermann

God said to Abraham, «Kill me a son»

BOB DYLAN «HIGHWAY 61»

1

HALVBROREN TIL FAREN min skjøt seg i et bryllup i romjula rett etter krigen, men det er ikke den historia jeg skal fortelle nå. Heller ikke om hva som skjedde den kvelden pappa gikk for å slå i hjel stefaren sin, eller om evnen han hadde til å sveve vektløs hoppbakker ned og i noen hjerteslag fullstendig betvinge alt dette nærværet av død.

Jeg skal begynne med slutten, det er den jeg kjenner best.

På et vis føler jeg større nærhet til pappa nå enn mens han levde. Men jeg frykter mørket som hjemsøkte hans del av familien. Den evige skyggeboksingen med mismotet, dette med nærmest å dyrke sin egen begrensning. Jeg uroer meg for at det skal være den arven også jeg etterlater meg.

Pappa fortalte meg nesten aldri noe om sin egen oppvekst, og de dramatiske høydepunktene fra den perioden av livet hans er det stort sett mamma som har gitt meg. Men i det siste har disse beretningene blitt stadig viktigere for meg. Og slik jeg som ung mann leste biografiene til forskjellige rockemusikere for å ta del i et brorskap, har jeg søkt etter en nøkkel til noe i meg selv i historia om faren min. For å forstå rastløsheten og staheten. Det manisk hvileløse. At det nesten alltid er instinkt og ikke rasjonalitet som leder meg.

Dagen før pappa ble kjørt på sykehuset for siste gang, hadde jeg med diktafonen min for å spille inn historia om livet hans, men jeg fikk meg ikke til å trykke på record. Det var da han spurte om det var jeg som skulle overta huset. Eller, egentlig var det ikke noe spørsmål, snarere en konstatering av at det ikke var noen andre enn jeg som skulle ha eiendommen. Han bygget huset nærmest alene, og jeg er blitt fortalt at han grov ut kjelleren for hånd. I gamle album har jeg sett flere bilder av ham, i bar overkropp og pen på en måte jeg aldri har vært pen på. Det er noe i blikket hans jeg ikke helt klarer å lese. Kanskje det er trass, eller uavhengighet, eller mest av alt kanskje en forståelse av at ingenting betyr mer enn det som virkelig har kostet.

Spørsmålet hans var ment å være helt åpent, men svaret mitt endte med å lyde som et løfte.

Det er vanskelig ikke å tenke på dette nå mens jeg åpner døra til det som en gang var hjemme. Nå er det blitt et mausoleum. Oktober fortoner seg enda kaldere inne enn ute, og av gammel vane tar jeg etter lysbryteren, før jeg kommer på at strømmen for lengst er stengt av. I noen øyeblikk føles det som om det er nok spenning i min egen kropp til å lyssette hele huset, det er nesten så jeg kan fornemme det tørre kneppet når lyset slår seg på og det begynner å summe i lysstoffrørene. Men følelsen er flyktig. Nederst i trappa til annen etasje setter jeg fra meg de to eneste maleriene som er igjen etter farfar, og bruker mobilen som lommelykt til jeg finner en fyrstikkeske og noen stearinlys i en av skuffene på kjøkkenet.

Jeg har aldri bodd i noe hus som har vært så levende som dette. Særlig i mørket om vinteren følte jeg at jeg kunne høre universet sakte dreie. Den elektriske sprakingen fra funklende stjerner, kometer som freste over himmelen og månestrålene som morset mot vinduet på gutterommet. Veggene i huset som ynket seg mot kulda utenfor, og det å våkne hver morgen av duringa i pipa mens jeg langsomt kjente varmen fra svartovnen krype oppover i etasjene. Da jeg var liten, ble rommet utenfor stua stengt av for å spare ved. En kveld jeg snek meg til å åpne døra, slo det meg at det var en helt annen atmosfære der inne. Det var minst like kaldt som ute, og de gjenisede ytter- og innervinduene, den syngende lyden i fjærene da jeg la meg på divanen og det overveldende nærværet av vinter fylte meg med en fysisk erkjennelse av hva det vil si å være både levende og død.

Nå er det ingen lukter igjen som jeg forbinder med faren min. Han luktla huset på en helt annen måte enn mamma, som hadde en egen lukt for lørdag og søndag. Det var ikke bare maten hun laget, men også de små sprutflaskene med parfyme hun gjemte i nattbordskuffen bak biblene sine. Faren min, derimot, omga seg med en eim av arbeidssvette, motorsagbensin og tigerbalsam. Det var lukta av livet hans. Akkurat som smellet av ham i døra hver morgen var lyden av oppveksten min. Sterkest inntrykk gjorde likevel de våte skjortene han skiftet av seg i tømmerskogen, på de kaldeste dagene var de helt stive av frost etter å ha hengt over ryggsekken hans hjem. Flanellsskjortene så ut som brynjer når de ble stilt til tining foran ovnen i stua.

Alt som er igjen etter faren min nå, er spikerhullene i stua der familiebildene hang. Jeg stryker hånda forsiktig over veggen, som om de skulle være en form for blindeskrift og at pappa har lagt igjen en beskjed som bare jeg er i stand til å forstå. Det måtte i så fall være noe om hus, arbeid og biler, og at det er måten du forholder deg til det du blir tildelt i livet, som avgjør hvor mye du er verdt som mann.

Jeg stapper lommene fulle av stearinlysstumper og tramper opp i annen etasje. Setter maleriene til farfar inn mot det tomme klesskapet og bretter soveposen min ut i dobbeltsenga, det eneste møbelet som er igjen i huset. Bibelen etter pappa legger jeg ned på golvet. Det er den eneste boka jeg har med meg. Jeg går bort til vinduet og ser nedover grusveien som løper langs det gjenvokste potetlandet, før den stuper gjennom sandtaket ned mot bygda. Månen henger skimrende og nyforsølvet over grantoppene, og hvis jeg virkelig forsøker, er jeg sikker på at jeg fortsatt kan fornemme vindspråket som en rasling av lenker mellom trærne. Men jeg er ikke vant til å ha det stille rundt meg lenger. Jeg er ikke vant til å se ut av vinduet uten at noe forstyrrer synsfeltet. En visshet like langsom som landskapet siger inn i meg. Det er her jeg kommer fra. Denne plassen faren min felte trærne og brøt opp jorda. Det var her han bygde huset som nå skal rives.

Plutselig kjenner jeg pappas tilstedeværelse så sterkt at jeg må støtte meg til vinduskarmen, og jeg tenker at jeg må hente gitaren bak på pickupen. Hvor mange ganger har han ikke formanet meg om å ta vare på tingene mine, og nå lar jeg en gitar til hundre tusen ligge ute gjennom en mulig frostnatt? Men stikket av dårlig samvittighet varer ikke lenge. Faktisk håper jeg at gitaren vil sprekke. Det er ikke flere sanger igjen. Jeg er lei alt dette jaget etter vind.

Inne på kottet finner jeg en kiste der malinga nesten har flasset helt av. Jeg setter den foran senga. Plukker fram lommekniven etter pappa og begynner å telje av stearin som jeg samler i små hauger og smelter, slik at jeg kan få lysene til å stå. Så tenner jeg vekene én etter én. Et varmt lys fyller soverommet til foreldrene mine, og det ser ut som treet på det ytterste maleriet til farfar rører seg. Maleriet har ingen tittel, bare initialene hans og årstallet -25. Det var det første av bildene hans jeg klarte å oppspore. Rammene er av fugleøyetre, et passende navn på trevirket, for de små ujevnhetene og innleirede småkvistene ser virkelig ut som øyne. Rammene er små kunstverk i seg selv med utskårne pynteborder, skinnende blanke gløder de mot meg. Jeg er sikker på at det var farfar som laget dem. Og de har noe å fortelle meg om arbeidsstolthet og viktigheten av detaljer. Når jeg stryker fingrene langs overflata på ramma, er det ikke mulig å kjenne skjøtene, men nederst i det ene hjørnet er det slått vekk en flis. Jeg har ikke lagt merke til det før. Dette skåret blir enda en manglende bit i puslespillet om familien min, for det er ingen som vet hva som skjedde med bildet fra det skulle stilles ut, til det nitti år seinere dukket opp på en vegg i Søre Osen.

Maleriet er like mye et vindu som et bilde. Det viser det åpne landskapet på begge sider av en innsjø. Jeg tror i hvert fall det er en sjø, for jeg vet ikke om farfaren min noen gang fikk se havet. I skinnet fra stearinlyset trer krakeleringene i malinga på himmelen tydeligere fram, og de tynne sprekkene minner om de fine rynkene over ansiktet til pappa rett før han døde.

Den siste reisen Elvira og jeg tok sammen var til München. I Pinakothek der Moderne ble vi stående lenge foran Vasilij Kandinskijs maleri «Dreamy improvisation» mens vi holdt hverandre i hånda og hørte på audioguiden. En dag vinteren 1909–10 steg Kandinskij inn i det halvdunkle atelieret sitt og ble fullstendig bergtatt av et av maleriene han dagen før tilfeldigvis hadde satt på høykant. «Bildet formelig strålte mot meg», sa stemmen som skulle forestille malerens, i øretelefonene, «og deretter så jeg bare farger og former, aldri mer konkrete gjenstander». Elvira slapp hånda mi og skakket på hodet, mens jeg ble stående stille.

Kanskje var det da vi begynte å se ting på forskjellig vis.

Jeg setter meg ned på senga foreldrene mine ikke har sovet sammen i på mange år. Det tittelløse maleriet etter farfar er på ingen måte abstrakt, men fargene trer ut av lerretet på samme måte som hos Kandinskij, og det er akkurat som om bildet viser to årstider samtidig. I nederste bildekant er bakken bar, og et tre med løvdekte greiner strekker seg mot vannet. På den andre sida av sjøen er åskammen dekket av snø. Første gang jeg så bildet var jeg sikker på at motivet var fra våren og viste skyggesida av et landskap der sola ikke helt hadde fått tak. Nå er jeg sikker på at det ikke stemmer. Jeg ser det på sinkranden nederst i horisonten, og på skyene som foruroligende krøller seg over åsen før de skyver lyset foran seg ned i vannet. Bakken er dessuten brunrød på en måte som ikke passer med begynnende vår. Forsiktig dytter jeg kista med lysene litt nærmere bildet. Jeg har aldri sett noen framstille himmelen slik før. Som et seil tydelig tynnslitt der vinden har revet som mest. Farfar må ha fornemmet noe av evigheten da han malte det bildet. At vinteren som kom ham krypende i møte over vannet, var et forvarsel om alt som skulle skje det året.

2

FAREN MIN HET Hermann. Da han som seksåring for siste gang gikk ut døra i barndomshjemmet på Løten, hadde han bestemt seg for ikke å gråte eller holde noen i hånda. Men han rakk ikke lenger enn til terskelen på utgangsdøra før Bjørn, broren hans som var fire og den nest yngste av alle fem barna, tok etter hånda hans.

– Hvor skal vi? sa Bjørn, enda foreldrene flere ganger hadde fortalt barna at de skulle flytte og hvorfor.

– Himmelen, sa Hermann. Siden skulle han ofte lure på hvorfor han svarte nettopp det. Familien var ikke spesielt kristne, de gikk i kirka bare når noen døde, og det var nettopp dette faren min forbandt med himmelen. Himmelen var et svært trangbodd sted ut fra hva han forsto på presten hver gang noen fra bygda skulle i jorda. Da en nabo hadde falt i brønnen og druknet tidligere det året, hadde presten vendt en dirrende pekefinger mot forsamlingen og sagt at et menneskes liv på jorden er en krigstjeneste, og hans dager å regne som en dagarbeiders. Det hadde fått faren til å skutte seg i benkeraden der han satt mellom sin kone og den eldste sønnen. Da de skulle be Fadervår etterpå, var det noe med måten faren foldet hendene på, som fikk Hermann til å tenke på en jakke som var kneppet feil.

– Ikke dit vel? sa Bjørn, og så skrått opp mot innlandshimmelen som var insisterende dypblå og bare sprakk opp i noen hvite pynteborder over skjørtegranene langs åskammene østover.

Hermann svarte ikke med en gang, men studerte øynene til broren, som allerede hadde begynt å få det lett fraværende uttrykket som seinere skulle få folk til å spørre seg om han noen gang var helt til stede.

– Kanskje ikke akkurat dit, sa han, – men far har sagt at på en klar dag kan man se helt til verdens ende fra dit vi skal flytte. Og det er der himmelen begynner.

Før broren rakk å spørre mer, fikk de beskjed om å sette seg på vogna der Olaug og Margit alt hadde tatt plass. Storesøstrene hadde gjort seg ekstra flid med flettene den morgenen, og det var første gang Hermann kunne huske at hele familien var kledd i søndagsklærne på en vanlig hverdag uten at noen skulle i jorda. Moren tok minstemann Leif på fanget og satte seg mellom døtrene på det bakerste setet. Hermann og Bjørn tok plass foran på hver side av bestefaren, som Hermann var oppkalt etter. Bestefaren hyppet hesten i gang og ga den ene tømmen til Hermann. Slik jeg kjenner faren min, er jeg sikker på at gråten ikke var langt unna. Jeg antar han ikke klarte la være å snu seg mot huset da hest og kjerre svingte ut i veien.

– Du vil få nye venner, sa bestefaren og la armen rundt gutten ved sida av seg.

Hermann bare nikket, og dro håndbaken over ansiktet. Det var ikke vennene han tenkte på. Det var bestefaren. Lukta av høvelspon og skråtobakk. De langsomme bevegelsene som om alt var nøye gjennomtenkt på forhånd. Hvordan han aldri gikk lei av å rette ut spikerne Hermann bøyde fordi han holdt hammeren feil. Morgenene de gikk og besøkte faren i bakeriet før det ble lyst. Bestefaren som hadde vært enkemann i mange år, og som allerede hadde fulgt to av sine fire sønner til graven.

Det var ingen som sa noe før de var framme på jernbanestasjonen og barna én etter én tok avskjed med bestefaren. Hermann var den siste, og da de skulle skilles, stakk bestefaren til ham lommekniven sin.

– Her, sa han. – Navnet ditt er allerede inngravert, eller i hvert fall forbokstavene. Tenk deg godt om før du bruker den.

Det var en uanselig liten gave, det største bladet var slipt så mange ganger at det ikke var stort bredere enn lillefingeren hans, men for Hermann var den kniven det mest verdifulle han noen gang hadde eid. Han ble stående og klamre seg til bestefaren med lukkede øyne, for å kunne bevare lukta et sted inne i seg. Den sure angen av vadmel som hadde tørket på kroppen, blandet med en søtlig eim av kumøkk og høvelspon. Hermann ble stående slik til lokomotivet kjørte inn på stasjonen og moren måtte løsne armene hans.

Verden sto og vippet mellom to kriger, og faren min skulle for første gang ut på en reise. Selv har jeg vært i samtlige verdensdeler, og jeg har hatt flere adresser enn jeg har gitt ut plater, men har alltid hatt tid til å pakke livet mitt med meg. Hver gang jeg har flyttet, har det vært fordi jeg ville, aldri fordi jeg måtte. Pappa kunne selvfølgelig ikke vite at selv om reisen ikke var så lang målt i antall kilometer, skulle avstanden mellom nå og da snart bli uoverkommelig.

Pappa hadde i likhet med søsknene sine aldri kjørt tog, likevel ville han mye heller blitt stående på perrongen sammen med bestefaren enn å stige om bord i kupeen. Men lokomotivet hadde ikke dratt vognene lenger enn rundt første sving før han sluttet å tenke på bestefaren og det fysiske minnet om ham ble borte i landskapet som seilte forbi utenfor togvinduet. Han ble revet med både av oppstemtheten til søstrene som var store nok til å la seg forundre av alt det nye, og brødrenes forskrekkelse over det samme. Det var bare hver gang hånda hans kom borti bukselomma som strammet over kniven, at han ble minnet om bestefaren.

Resten av livet skulle han alltid bære den kniven på seg. Den første skoledagen. Hver gang han krøket seg sammen på toppen av en skibakke han ikke kunne se unnarennet på. I barnedåper, brylluper og begravelser. Han skulle miste kniven flere ganger, men alltid finne den igjen og fortsette å bære den i lomma. Helt til mamma ga den bort til det yngste av de fire barna på dødsleiet hans, og jeg tok til å gå med den i lomma på samme måten. Den dagen han døde rakk jeg nesten ikke fram til sykehuset for å holde ham i hånda under de siste hjerteslagene fordi jeg hadde glemt igjen kniven hjemme.

Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg har forsøkt å skrive om dette, eller om pappa i det hele tatt. Fingrene mine har lekt fram melodi etter melodi, mens jeg har stirret meg nesten snøblind på sidene i notatbøkene mine. Samme hvor bra melodiene har vært, fortsetter arkene å ligge der like uberørte som en dalside selv den djerveste løssnøkjører ikke våger å sette utfor.

Hermann Henriksen hadde aldri forestilt seg at verden kunne være så stor og flat. Et endeløst gressgrønt innlandshav som bølget rundt dem, bare stykket opp av gårdsbruk og de største kubølingene han noen gang hadde sett. Ved sida av jernbanesporet stakk hestehoven opp, og når de stoppet på stasjonene, kunne han ane lukta av tjære fra svillene gjennom den intense dunsten av brent kull. Jeg innbiller meg at pappa fikk de andre søsknene med seg i jubelen hver gang lokomotivet hostet i gang igjen ut fra stasjonen. Tausheten, eller stilleheten, som søsknene, og da først og fremst brødrene, omga seg med, tror jeg kom seinere. Det måtte ha vært forferdelig vanskelig for en seks år gammel gutt å sitte rolig. Jeg kan kjenne rastløsheten hans, føle iveren da han dro broren sin med seg bakover i toget. Det forunderlige med å bevege seg mot bevegelsen, krengningen i svingene, luktene og lydene. Lokomotivet som mistet kraft i motbakkene, og rykket de to gutta ut av balanse når det gjenfant topphastigheten. Suget i magen som gjorde det vanskelig å puste. Landskapet flimrende forbi som lysbilder, bit for bit av Norge på en måte Hermann aldri hadde sett før. Opplevelsen av å være uovervinnelig og å holde på å gå i stykker i ett og samme hjerteslag. Forventning paret med uro, som da han mange år seinere kjørte ut på motorveien for første gang og straks svingte ut til sida, steg ut av bilen og iakttok julerushet med et uutgrunnelig uttrykk i ansiktet. Jeg var bare et barn selv, på vei inn til Oslo for første gang i livet, men da jeg så ham stå slik, lett svaiende i desemberkulda, lurte jeg på om han var en mann som ønsket å ta sats videre eller om han bare ville snu og dra hjem.

Familien til pappa flyttet fra Løten samme år som lederhunden Balto var med på å frakte en slede full av serum til Nome i Alaska, der det hadde brutt ut difteri. Det sto om Gunnar Kaasen og Baltos heltedåd i avisen, og jeg vet at de to brødrene fant en slik avis på toget den dagen. Ingen av dem kunne lese, men det var bildet av huskyen som opptok dem. Kanskje det var det som fikk faren min til å fabulere om en egen hund. En ny lekekamerat på stedet de skulle flytte til.

Det var også et bilde av skihopperen Tullin Thams i avisen. Året før hadde han vunnet Olympiaden og satt verdensrekord med et hopp på 49 meter. Hastigheten toget beveget seg i, følelsen av å gli ustoppelig gjennom verden, fikk kanskje Hermann til å tenke på hvordan det måtte være å hoppe langt på ski.

– En gang skal jeg hoppe like langt, sa han til broren.

– Det vil du aldri klare, sa Bjørn.

Hermann svarte ikke, bare lukket øynene mens han laget en perfekt svevkurve med høyrehånda. Inne i seg kjente han igjen følelsen fra da skiene slapp hoppkanten i den lille bakken ungene i bygda hadde trampet opp sist vinter.

– Hvis vi får en hund, skal han hete Tullin Thams, sa Hermann.

– Jeg liker ikke hunder, og det går ikke an å bruke navnet til en skihopper på dyr, sa broren.

Før Hermann rakk å si noe, slo røyken og lukta av brent kull inn gjennom vinduet, og begge to kastet opp utover golvet i vogna.

De to yngste gutta sov mot hverandre som siamesiske tvillinger da de kjørte inn på endestasjonen, og moren måtte riste liv i dem begge. Månen hadde slått et digert høl i natta, og de ringlende radene av lys hvelvet seg over dem og fikk himmelen til å virke mye nærmere enn Hermann var vant med. Et øyeblikk føltes det som om han hadde vokst, og at han kunne ta på stjernene bare han prøvde hardt nok. Hermann nøyde seg med å hoppe ned på perrongen i et perfekt telemarksnedslag, før han snudde seg mot moren og søstrene for å hjelpe til med koffertene. Brødrene holdt på å rive ham over ende da de stormet forbi, og da Hermann snudde seg, kunne han se faren komme gående inn på perrongen. Bernt Henriksen løftet opp de to yngste gutta, en i hver arm, og før Hermann rakk å reagere løp også søstrene ham i møte. Hermann skulle gjerne tatt del i denne gjensynsgleden, men hadde faren vært et tre, ville det ikke vært flere greiner igjen for ham å klatre i. Faren ble stående og svaie under vekten av unger, og et øyeblikk ble Hermann redd han skulle få et nytt anfall. Men faren falt ikke. Han satte gutta ned på perrongen, klemte døtrene og kom moren og den eldste sønnen i møte.

– Velkommen hjem, sa han og slo armene rundt sin kone.

Faren hadde på seg den alvorstunge dressen han vanligvis bare brukte i kirka, men likevel var det noe ledigere over måten han beveget seg på nå enn i bakeriet. Hermann hadde alltid likt lukta av ham der, av sukker og søte ting. Likt at melet iblant satt fast i barten hans og klistret seg til det svette ansiktet. Han virket alltid dypt alvorlig der foran bakerovnen, men nå var blikket ikke lenger fjernt, og det magre ansiktet åpnet seg i et smil. Han tok et skritt tilbake og bukket som om han skulle by moren opp til dans, og mens foreldrene svingte seg rundt på perrongen, ble Hermann stående og vippe med begge nevene rundt håndtaket på den største kofferten mens han følte seg til overs. Som om han var den eneste i familien som hadde reist så langt og likevel ikke kommet fram.

Så var det som om faren plutselig kom på at det var én i familien han ikke hadde viet noen oppmerksomhet.

– Kaptein, sa han galant og hilste til lueskyggen. – Bra jeg hadde en om bord som ikke er redd for å sjaue.

Egentlig ønsket Hermann å klemme faren, han også, men fikk seg ikke til det nå. Faren hadde på en måte utpekt ham til nestkommanderende, og han begynte å dra kofferten etter seg bortover perrongen.

– Kaptein, sa faren igjen. – Det går bra. Hent den kjerra borte ved inngangen til stasjonen, så kan vi trille koffertene bort til hesten. Det er enda en mil igjen.