Wencke Mühleisen

All gjeldende fornuft

En brevroman

A thinking woman sleeps with monsters

The beak that grips her, she becomes

ADRIENNE RICH

Jeg la meg på gulvet, bredte ut armene og lukket øynene. Pusten strømmet fra magen, gjennom mellomgulvet, åpnet brystkassen og skallen. Lydene fra bakgården skvulpet i mild bølgegang omkring meg, og fra leiligheten over lød suset fra en dempet radiomelodi. Mens jeg lå med armene utstrakt og øynene lukket på tregulvet i arbeidsrommet mitt, øvde jeg meg på ikke å rope og skrike slik jeg helst ville, men å tie og roe tankene. Etter noen minutter ble kroppen tung, den sank ned i gulvplankene, og hodet tømte seg. Etter enda noen minutter var jeg helt ute av tankenes hamsterhjul som raste rundt, og det ble stille. Det siste jeg registrerte av bevisste impulser, var at dette hadde jeg gjort tidligere. I femårsalderen pleide jeg å ligge under bordet der den to år eldre søsteren min gjorde lekser, til jeg sovnet. Nå, mange år og mange gulv senere, lå jeg på arbeidsrommet med tomt hode, utlevert til den blanke væren. Det forekom meg at jeg kunne sveve over min egen kropp, løse meg opp i radiosurret fra etasjen over. En lykkelig forestilling: å forbinde vektløshet med det å kjenne gulvets jevnt beroligende trykk mot kroppen min. Noen frykter døden. Jeg frykter døden. Å frykte er ofte det samme som å lengte. Det er nok ikke døden jeg lengter etter, men vippepunktet der livets løgner ikke lenger er nødvendig. Der jeg endelig kan bli den jeg er. Et helt vanlig monstermenneske.

Solen som skinte inn gjennom vinduet, varmet magen og beina, selv under skuldrene spredte det seg en salig følelse. En eiendommelig tyngde kom fra radiosuset og solen, uten at jeg dermed følte meg mindre lett, tvert imot. Dette var nøyaktig den tilstanden jeg ikke visste jeg hadde lengtet etter, jeg var fullstendig forbundet med gulvet nettopp fordi solen lå så tungt over meg. Denne varmende tyngden lot en ukjent visshet sive frem: Jeg tenker ikke. Jeg blir tenkt. Det er noe. Det er noen, som tenker meg.

Der og da bestemte jeg meg for å skrive brev. Ikke skrible i notatboken min, slik jeg pleier, men å skrive til noen for å prøve å hanke inn disse tankene som tenker meg. Sende dem videre så andre også kan tenke dem, og ikke bare la dem blafre forbi.

Å skrive brev er en henvendelse, en handling av håp. Det impliserer en fremtid.

Stavanger, 2. februar

Kjære livsledsager

Jeg vet om det vidunderlige ved deg. Jeg tror jeg kjenner alle dine svakheter. Det er som en innøvelse i ødeleggelsen, å tro at jeg kjenner dem. Er det også inngangen til kjærligheten?

Jeg savner deg. Kom! Kom hit! Det er alltid jeg som kommer hjem til deg, til Oslo. Hvorfor besøker du meg ikke på hybelen i Stavanger? Fordi jeg har det så travelt, fordi du ikke liker å fly, fordi det er for langt å kjøre, fordi jeg likevel snart skal til Oslo. Hvordan har du det? spør du i telefonen. Jeg skal svare deg nå, i dette brevet. Jeg vil skrive brev til deg. På et vis er skriving det samme som kjærlighet: å leve i en så intensivert tilstand at sannhet og tilstedeværelse er avgjørende. Blodårene i hendene og armene som taster inn ordene, leder rett til hjertet. Det er gammeldags med brev, litt fjollete kanskje, men kan hende får ordene en annen klang enn i de hastige e-postene og sms-ene mellom oss? Ta det rolig, du trenger ikke å skrive brev tilbake. Det er jeg som trenger å skrive til deg. Jeg er så fortærende rastløs, på tross av den evinnelige travelheten min.

Jeg har det i og for seg bra i pendlertilværelsen min. I to uker av gangen trenger jeg ikke ta hensyn til noen, ikke ha omsorg for noen, ikke dele husholdning med noen. Det er bare jobben. Jeg styrter ned i arbeidet på universitetet, som du vet. Den lille pendlerleiligheten er stille som en knokkel når jeg kommer inn. Om kveldene sitter jeg i majestetisk selvråderett i lesestolen min, det lille bordet ved min høyre side, med plass til kaffekopp og lesestoff, beina på en skammel, utsikt til blodbøken utenfor det store vinduet, klikkelyder fra naboens rørsystem – ellers så stille så stille i det avlange betongrommet i blokken. Tenk, for første gang siden ungdomstiden bor jeg alene – i hvert fall i to uker av gangen. Det var kanskje på tide? Husarbeid blir det lite av, alt står alltid nøyaktig slik som jeg forlot det. Jeg befinner meg i et organisk, autonomt kretsløp der intet fremmed slipper inn. Leiligheten er min betonglivmor, blokken med de fremmede menneskene min mur, min mor, mitt morsskall, kaldt og beskyttende rundt meg. Men kroppen, den sultne kjøter, har ikke nok med betongveggene, og huden, det varme hylster, gnisser kun mot seg selv, det finnes ingen å betro seg til, skrike mot, kaste seg inntil, ingen å gnage på. Hvor deilig er det ikke da å ramle inn i vårt felles hjem i Oslo, der den kjente vi-lukten i vi-leilighetens varme hule er beviset på at jeg har et ordentlig hjem og at jeg ennå er et vi-menneske i statistikken. At jeg har deg.

Hverdagshilsen fra Stavanger. Ses om ti dager!

Stavanger, 5. februar

Kjære venninne

Det skjer underlige ting med meg for tiden. Jeg kan ikke snakke lenger. Det inntraff for en uke siden. Jeg hadde akkurat satt meg til rette på kontoret mitt i tredje etasje og stirret ut av vinduet, på en identisk bygning med kontorer og vindusrader vis-à-vis. Neonlyset var nettopp blitt slått på i et av kontorene. En kvinne i førtiårsalderen med mørkt, halvlangt hår vred av seg en anorakk og satte seg umiddelbart foran datamaskinen. Hadde hun løftet blikket, hadde hun sett rett over på meg, for bare et smalt gårdsrom skiller de to bygningene. Det tok noen sekunder før det gikk opp for meg at den majestetiske sølvgranen som hadde skjermet meg for innsyn, var borte. Det var det treet jeg pleide å hvile øynene mine på når jeg kikket opp fra dataskjermen. Det er utrolig hvor mye informasjon jeg har kunnet lese av det treet. Hvert minste vinddrag gjorde seg bemerket som små skjelvinger i barnålene, for ikke å snakke om hva sterk vind, kuling eller storm kunne utrette med treets kraftige greiner som sveipet, svaiet, danset og bøyde seg i den ene eller andre retningen. Om solen skinte mellom bygningene, pleide den å farge greinene i et varmt gyllent lys, og jeg syntes jeg kunne kjenne duften av gran og kvae. Jeg lengtet ut og måtte straks åpne vinduet (ja, jeg er heldig, på kontoret mitt kan vinduet åpnes, det kan de ikke på alle nabokontorene). Regndråper kunne tynge greinene eller få dem til å glitre gjennom et uventet lysstreif, de sjeldne gangene det snødde, syntes jeg at jeg kunne kjenne lukten av nysnø. Men det beste av alt var fuglene som holdt til der ute – lubne kjøttmeiser, blåmeis, den elegante nøtteskriken. Jeg innbilte meg at det alltid var den samme skjæra som satt og vippet med stjerten og tilsynelatende så rett på meg med sine mørke, klare øyne, til og med ekorn kunne jeg få øye på.

Nå innså jeg at det ikke var noe mellom meg og kvinnen på den andre siden. Jeg løp nedover etasjene for å se hva som hadde hendt. Der lå den digre sølvgranen veltet på bakken. De hadde felt treet. Jeg stirret gjennom en glassdør på den svære stubben som sto igjen, som et digert salongbord, uten tegn til råte på kuttflaten. Hva med fuglene, tenkte jeg. Ekornet. Hva med meg?

Samme morgen som treet var blitt borte, ringte de fra NRKs distriktskontor i Stavanger. De hadde snappet opp fra Universitetets nettsider at Senter for kjønnsforskning hadde fått finansiering fra Norges forskningsråd til et prosjekt i samarbeid med NTNU og Universitetet i Oslo. Vi skulle analysere fraværet av kvinner i felt med stor makt, slik som finans, oljenæringen og forsvaret, se nærmere på det snodige faktum at det, til tross for tiår med likestilling som tilsynelatende samlende ideal, er få kvinner i toppledelsen der makten rår. I stedet for å telle kvinner og menn, gikk planen vår ut på å analysere de seige kulturelle og symbolske forestillingene som hefter ved kjønn og makt. Å formidle informasjon om forskning er jo, som du vet, en selvsagt oppgave for meg som faglig leder, så derfor avtalte jeg et møte med journalisten etter lunsj, før en planlagt time med veiledning, og tenkte ikke mer på saken.

NRKs Stavanger-avdeling ligger et lite stykke nedenfor universitetet på Ullandhaug. Det går en allé av furutrær ned bakken til det gamle huset i Kringkastingsveien, et hus med grå, ujevn steinkledning som kan minne litt om en slottsmur. Jeg småløp nedover den tette og lysgjennomskinnelige alleen, satte meg andpusten på en stol med et hvitt plastbeger med vann i hånden og ventet på å bli hentet inn i studio. Vippet utålmodig med tærne, ivrig etter å få denne avbrytelsen i dagsplanen overstått. Samtidig hadde jeg det lille karakteristiske suget i mellomgulvet før jeg skulle «på scenen», til tross for at jeg hadde det klart for meg hva jeg skulle snakke om. Men da jeg satt i studio med et bord mellom meg og programlederen, ble jeg så underlig matt. Jeg smalnet øynene for å fokusere på den mørkegrønne brilleinnfatningen hans, som om jeg forsøkte å hekte meg fast i den, tenkte at jeg måtte huske å puste. Jeg kjente fukt bre seg over korsryggen og fikk et bilde på netthinnen av en gang jeg besvimte på barneskolen i Sveits, da vi skulle synge morgensangen.

Jeg vet at jeg svarte på programlederens spørsmål, men da jeg gikk tilbake opp alleen til universitetet, langsomt denne gangen, husket jeg ingenting av det jeg faktisk hadde sagt, bare programlederens innledende spørsmål: om vi tok som utgangspunkt at likestilling gagnet bedriftenes lønnsomhet? Alt annet av samtalen var som slettet, som om ordene jeg hadde ytret var blitt skjøvet tilbake inn i munnen min. Til tross for at jeg burde skynde meg til avtalt tid for veiledning og ikke la doktorstipendiaten stå på gangen og vente, ble jeg stående stille i skyggen av trærne. En blytung oppgitthet fylte meg, som om den lenge hadde ventet på en anledning til å sige inn. Det er slutt, tenkte jeg. Jeg kan ikke lenger snakke. Ingen steder, særlig ikke på radio. Jeg kan ikke lenger formidle forskningsresultater, ikke argumentere for synspunkter på vegne av noe eller noen. Ikke for, ikke imot. Jeg er ikke i stand til å mene noe om kjønnsforskning, kjønnsbalanse, likestilling eller feminisme i næringslivet, i maritim sektor, oljenæringen, mediene, på film, fjernsyn, i litteraturen, familien, i pornografien eller i utenrikspolitikken, for ikke å snakke om i biologien. Jeg motsto trangen til å legge meg ned på bakken i det fuktige løvet med sist høsts duft av forgjengelighet og lukke øynene. Jeg må ta meg sammen, tenkte jeg og slepte meg videre oppover bakken. Hvorfor må jeg egentlig ta meg sammen? kontret jeg, som et trassig barn på seksti år. Har jeg ikke forklart, opplyst om, ment, stått for, argumentert, debattert, kranglet og propagandert siden ungdomstidens feministiske aksjonisme i Mosjøen, gjennom årene med eksperimentelt friteater i Tønsberg og kunstnerkollektivet AAO i Østerrike, og nå alle årene med kjønnsforskning? På vegne av. Overordnet. Prinsipielt. Presserende. Grunnleggende. Nødvendig. Eksistensielt. Kunstnerisk. Politisk. Avgjørende. Dette språket.

Kjære venninne, jeg har en snakkekrise. Jeg vil ikke snakke mer. Ikke med dette språket – kodifisert, avsluttet, helt og holdent mekanisk – som jeg kan gå inn og ut av, leve med eller forlate, uten at det berører meg eller har noe med mitt liv å gjøre. Det er som en isolert bakteriekultur som følger sine egne lover. Er det slik at i munnen min, som er blitt eldre, er også ordene blitt gamle uten at jeg har merket det? Jeg må finne en annen måte, skape et annet språk som gjør virkeligheten synlig og levende for meg på nytt. Men hvilket? Hørte jeg egentlig etter hva programlederen spurte meg om? Det tror jeg ikke. Det var derfor jeg ikke husket noe annet enn brilleinnfatningen hans. Jeg hadde antagelig bare hørt et stikkord, og så startet apparatet med repertoaret fra det mangeårige arkivet mitt. Jeg er en snakkemaskin. Lytter ikke. Det er motbydelig. Det må bli slutt. Jeg må ut av manesjen. Jeg er ikke politiker, ikke David Lynch som skal selge meditasjonskursene sine, du vet, de plakatene som henger på alle stolper for tiden.

Å famle, falle, bli borte? Vet du at etter at dette hendte, etter at de felte sølvgranen og jeg ble intervjuet i NRK, går dagene som om de slettes ikke er til?

Ikke fortell om denne ynkelige jamringen min til noen av våre felles venner og kolleger, er du snill. Jeg skjemmes.

Alt godt, kjære deg