JOAKIM KJØRSVIK

Folk jeg husker

Fortellinger

For hvem kan si mer om sin tilværelse enn at han har dratt gjennom to,

tre andre menneskers liv så ømt og nært som været.

Walter Benjamin, Enveiskjørt gate

TOM

Jeg husker en fyr som het Tom. Han jobbet ved ridesenteret faren min drev, fôret hestene, feiet gulvet, gjorde forefallende arbeid. Tom var vel et par og tjue år gammel. Han var høy og tynn, med langt, brunt hår. Han gikk i trange dongeriklær. Han var alltid snill mot meg. Jeg mener å huske at han bodde i en campingvogn ved siden av senteret. Tom hadde talent for å hoppe. Ikke med hest, men på egne bein. Etter at rytterne var ferdig med å trene sprangridning, var det Toms jobb å rydde banen. Da løp han alltid først en runde og hoppet over hindrene selv, uten å rive. En dag stod han lent mot gjerdet som rammet inn ridebanen og så på en fyr som het Fredrik, ri en hest som var kjent for å være litt vilter. Goliat, het den. Jeg kom gående ned trappene fra kiosken, hadde funnet en måte å dirke opp døra på. Jeg hadde munnen full av krokodiller. Jeg hang som regel rundt på senteret i noen timer etter skoletid. Bare surret rundt for meg selv, hoppet i høyet, spiste hestepellets, skjøt på rotter med sprettert, klatret i trærne utenfor, laget demning i bekken. I lomma lå en spiker jeg hadde funnet. Jeg stilte meg opp ved siden av Tom. Jeg laget noen kneppelyder med munnen idet Fredrik og Goliat nærmet seg det høye hinderet. Han rev. Tom! ropte Fredrik. Tom løp ut på banen og løftet hinderet tilbake på plass. Fredrik stoppet hesten ved siden av meg. Ikke lag den lyden med kjeften din igjen, sa han. Hestekroppen var mørk av svette. Fredrik pustet tungt. Nei, sa jeg. Tom stilte seg tilbake ved gjerdet, stod liksom og struttet med rumpa ut fra kroppen. Han var så snill, alltid. Jeg hadde hørt hvordan de voksne snakket til ham, korte ordrer, som til en tomsing. Tom sa aldri noe tilbake. Jeg stilte meg bak Tom ved gjerdet, fant fram spikeren fra lomma og kjørte den inn i skinka hans med et hugg. Tom skreik opp og hoppet rundt i smerte. Ekkoet av skriket hans slo mot veggene i ridehallen, lik en fugl som hadde forvillet seg inn i et soverom. Goliat bråstoppet foran hinderet. Fredrik falt over de fargerike stolpene og deiset i bakken. Tom så forvirret på meg. Hva faen holder du på med? Jeg vet ikke, sa jeg, og kjente noe rase gjennom meg, lik steinene som skled ut av trillebåren og ned i den gamle brønnen faren min tettet igjen i hagen vår. Langt der nede på bunnen lå det et hundekadaver. Hva i helvete! hørte jeg Fredrik brøle ute fra banen. Han reiste seg fra bakken, den beige ridebuksa skitten av støv og sand. Hesten vrinsket, ørene lå flatt bakover langs hodet.

CATHRINE

Jeg husker Cathrine. Hun hadde en diamant i den ene hjørnetanna. Hun gikk alltid i joggedress når hun var hjemme i kollektivet. Hun fortalte at faren hennes hadde dødd i en helikopterulykke. Hun betalte aldri husleien i tide, vasket ikke når det var hennes tur. Hun viste oss et bilde hvor hun sugde ekskjæresten sin. Hun passet en diger hund og lot den sitte i et bur i stua i nesten et døgn mens hun var andre steder. Jeg slapp løs bikkja og holdt den i halsbåndet ned trappene. Den pisset og pisset. Cathrine klødde seg i skrittet og luktet på fingrene når hun trodde ingen så det. Hun vasket vibratoren sin i oppvaskmaskinen. Hun ble overvåket av en fyr i en sølvgrå Audi som stod parkert over gata for leiligheten. Hun smilte ofte. Da blinket det i diamanten. En dag var hun bare borte.

NEI-NEI-NEI-NEI-NEI-NEI-NEI-NEI!

Jeg husker at faren min stod på terrassen, med en rullings mellom fingrene på høyre hånd og en rykende kopp kaffe i den venstre. Jeg lå på gresset, bak en grå kampestein vi kalte Kampesteinen, og spionerte på ham. Faren min så fornøyd ut. Her skal vi bli, hadde faren min sagt for noen uker siden mens vi åt torsk med poteter og flatbrød, og drakk pærebrus blant gråbrune pappkasser, fattern, broren min, muttern og jeg. Vi får se, hadde moren min svart. Nå tok faren min en slurk av kaffen mens han fulgte en oransje Datsun med øynene. Bilen kjørte inn oppkjørselen til nabohuset, som hadde stått tomt siden vi flyttet hit. Bak bilen fulgte en overfylt tilhenger, som umulig kunne følge de til enhver tid gjeldende forskrifter om trygg frakt og ferdsel. En sofa, et bord, noen stoler, en drøss med pappkasser og alskens skrap og skrot var bundet fast til den nedlessede tilhengeren med et tynt, blått tau. Bilen stanset. Faren min lente seg mot gjerdet mens han beveget leppene. Så gjorde han et kort rykk bakover, før han igjen lente seg framover og myste mot bilen som kom kjørende. En høy, skallet mann steg ut av den oransje bilen. Nei-nei-nei-nei-nei-nei-nei-nei! utbrøt faren min. Nei-nei-nei-nei-nei-nei-nei-nei! Han kastet seg rundt og løp inn i huset, glassdøra smalt igjen bak ham. Jeg hadde aldri sett fattern redd før, eller forskrekket, var det kanskje. Jeg så ansiktet hans dukke fram fra gardinet i stuevinduet og forsvinne igjen. Dukke opp igjen, forsvinne. Den ene tøffelen hans lå igjen på terrassen. En mørkhåret kvinne med en baby i armene, steg ut av bilen. Siden dukket det opp en tynn gutt på min egen alder, med bustete hår. Han vinket til meg. Jeg løp inn i huset. Nei-nei-nei-nei-nei! sa faren min mens han hjortet fram og tilbake over stuegulvet. Moren min kom ut fra badet med ett håndkle rundt livet og ett på hodet. Hva er det, Lasse? Nei-nei-nei-nei-nei-nei! sa faren min. Lasse! ropte moren min, hva er det? Faren min jogget ut i gangen, kippet på seg skoene, snudde seg mot moren min og sa, på et fortvilt trøndersk: Olle! Hanj Olle! Så forsvant han ut døra, hoppet inn i bilen, en blå Renault, og spant sidelengs ut fra gårdsplassen, så grusen skjøt gjennom lufta og traff husveggen som hagl. Moren min snudde seg mot meg. Jeg sa ingenting. Hanj Olle? sa hun.