Å ELSKE og BLI ELSKET

HVORDAN TA VARE PÅ
KJÆRLIGHETEN?

BJØRK
MATHEASDATTER

Til Hans-Otto

Min elskede og beste venn gjennom tretti år.
Jeg hadde helt ubegripelig flaks som traff deg.
Uten deg og det livet vårt sammen har lært meg,
kunne denne boken aldri blitt til.
Jeg forsøker stadig å forstå litt mer av kjærligheten,
gjennom livet, kunsten, faget og ikke minst
alle mennesker jeg møter i arbeidet mitt.
Jeg ønsker så sterkt at alle skal få gi og ta imot kjærlighet,
at de skal finne sine veier til å ta vare på kjærligheten.
Men det er kjærligheten du viser meg
som gjør at jeg har kraft til å gi.
I boken deler jeg veier jeg kjenner til fra mitt arbeid med par,
og jeg takker deg for at jeg også får dele
veier du og jeg har funnet sammen.
Takk for at du på alle tenkelige vis
har vært der for meg i arbeidet med å skrive ned
det jeg har formidlet i mange år.
Hvert ord har jeg lest høyt for deg, du har lyttet tålmodig
og gitt råd og ideer slik bare du kan.
Jeg er redd for at noe skal ramme deg.
Det er prisen for å elske.
Kjærester for alltid.

Bjørk

FORORD

FOR NOEN ÅR SIDEN ble jeg kontaktet av Bjørk, med spørsmål om jeg kunne tenke meg å holde samlivskurs sammen med henne. Jeg hadde truffet henne flere ganger tidligere i ulike faglige sammenhenger, uten at jeg egentlig kjente henne særlig godt. Men jeg visste at hun var en erfaren og engasjert kursholder, og jeg hadde dessuten opplevd henne som en svært varm og hjertelig person. Jeg hadde lenge tenkt på at jeg selv burde komme i gang med å holde samlivskurs, det fremsto som en naturlig forlengelse av den øvrige formidlingsvirksomheten min på familie- og samlivsfeltet. Og hvis jeg først skulle starte som kursholder, kunne jeg ikke tenke meg noen bedre enn Bjørk som makker – og læremester. Derfor trengte hun ikke å overtale meg. Jeg svarte ja med en gang.

Siden har vi holdt en rekke samlivskurs sammen – eller kjærestekurs, som Bjørk liker å kalle det – og jeg har lært henne å kjenne både som fagperson og som menneske. Det inntrykket jeg fikk av henne helt fra starten, har bare blitt forsterket ved nærmere bekjentskap og erfaring. Hun er virkelig en usedvanlig engasjert – og dyktig – formidler og terapeut, og en fantastisk raus, omsorgsfull og oppmerksom person. Jeg tviler på om det er noen i Norge som kan formidle kjærlighetslivets mange gleder og utfordringer med så stor inderlighet og varme, innsikt og klokskap som det Bjørk gjør.

Det er dette overskuddet av formidlingsglede og denne dype innsikten i menneskers følelsesliv og hvordan vi påvirker hverandre i våre parforhold, som kommer til uttrykk i denne boken. Her spiller hun på et stort register av fortellergrep for å gjøre stoffet levende og nært for leserne, samtidig som hun formidler mye kunnskap og innsikt. Hun veksler mellom dagligdagse og gjenkjennelige beskrivelser, observasjoner og refleksjoner, og innsikt hun har tilegnet seg gjennom sin erfaring som parterapeut og samlivsekspert. Hun veksler også mellom personlige opplevelser, ulike typer skjønnlitterære tekster, og mer tradisjonell forskningsformidling. Og hun veksler mellom følelser og fornuft – mellom ord som taler til hjertet og ord som taler til hodet. På denne måten kombinerer hun teori og praksis på en forbilledlig måte, gjennom å anlegge et kaleidoskopisk blikk på de ulike temaene hun tar opp. Fremstillingen reflekterer følgelig det mangfoldet og den kompleksiteten som i høy grad også preger kjærligheten og parforholdet i det virkelige liv. Boken speiler med andre ord den virkeligheten den beskriver. Og den byr på innsikt og kunnskaper som jeg tror alle og enhver vil ha nytte av.

FRODE THUEN

1

Å FINNE HJERTET

Kjærlighet er å ta vare på
den kjæresten du fant,
det er å være en kjæreste
for den du har valgt.

Bare med hjertet kan man se godt.
Det vesentlige er usynlig for øyet.

Fra Den lille prinsen av
ANTOINE DE SAINT-EXUPÉRY

KJÆRLIGHETSHJERTET

JEG STOD PÅ EN STRAND. Jeg plukket en stein opp i hånden, og skulle til å kaste den ut i vannet. Da så jeg på den en gang til og oppdaget at det var et hjerte. Jeg tok hjertesteinen med meg hjem, og la den på et fint fat. Et lys fikk også plass. Jeg tente lyset, og skatten min ble enda vakrere i skinnet fra flammen.

Mange år senere var jeg i ferd med å kaste steinen sammen med en del skrot som lå på en hylle. Da hørte jeg barnet vårt rope bak meg: «Mamma, du må ikke kaste hjertet!»

Jeg hadde bare sett steinen.

Slik hjertet lå rett foran meg, ligger kjærligheten ofte like fremfor oss. Kanskje vi ikke legger merke til den fordi vi tror den skal være annerledes, lettere, mer rosa, ikke så ru i kantene.

Vi finner et hjerte, vi tar det med oss hjem, vi glemmer at det er et hjerte, vi tror det er en stein som ikke kan vekkes til live og begynner kanskje å lete etter et nytt hjerte. Men veldig ofte finnes kjærligheten fortsatt der, om vi ser en gang til, om vi velger å se med kjærlige øyne, om vi tar imot den andres kjærlige blikk.

Å se en gang til og finne hjertet kan være alt fra lekende lett til uoverstigelig vanskelig. Forholdet som en gang danset med vinden, kan miste livskraft når det stormer eller blir stille. Det kan skje mellom kjærester, familiemedlemmer og venner. Faren som løp fra jobb for å kunne holde barnet i armene; nå har han sin oppmerksomhet et annet sted. Barnet som en gang løp gledestrålende mot mamma; som voksen vil hun helst slippe å ta telefonen når moren ringer. Kjærestene som kveld etter kveld søkte hverandres favn, de sovner på hver sin side i senga, uten så mye som en klem. Venner som delte brød og vin og gode ord; nå er de som fremmede for hverandre.

Hva gjør at hjertet kan forsvinne mellom oss? Hva kan hindre oss i å se med kjærlighetens øyne? Det vi har, tar vi lett som en selvfølge. Slik er det også med hjertet. Kjæresten min, barnet mitt, vennen min; de er jo der. Jeg trenger ikke sette av tid, orker ikke løfte blikket. Vi ser på alt annet, vi ser på tv, på klokka, på skjermen, på Facebook, og i kalenderen; og der finnes det ingen avtale med hjertet vi en gang fant. Vi velger gråsteinen fremfor hjertesteinen. I stedet for å pusse skatten så den skinner, løfte den fram, gi den gode ord og kjærlige klapp, tror vi at hjertet vårt skal kunne leve av seg selv. Det som betyr mest for oss, kan vi komme til å behandle langt dårligere enn det som er uten vesentlig betydning. Noen har så store forventninger at kravene kan kjennes kvelende og være umulige å fylle. Andre rakker ned på skatten de en gang fant; slenger ut at den ikke er like morsom og pen lenger, at den er dum og treg og irriterende.

Enkelte lener seg tilbake i trygg forvissning om at den andre er så flink til å ta vare på hjertet at de selv kan slappe av. Jeg trenger ikke strekke ut en arm og kose med kjæresten, be venner på middag, finne på noe hyggelig å gjøre med sønnen min, for den andre holder jo så godt tak i forholdet. Men ingen kan passe på hjertet helt alene.

Vi åpner hjertet vårt for dem vi er glad i, slik at det gode vi gir hverandre kan komme inn. Når den som er elsket, stadig velger noe annet fremfor deg, sårer med ord eller svikter på andre områder, treffer det vonde rett i det åpne elskende hjertet. Det gjør vondt. Etter flere skuffelser og tillitsbrudd beskytter vi oss ved å lukke hjertet. Litt etter litt, sakte og kanskje umerkelig, fjerner vi oss fra hverandre. Den ene lukker seg for den andre. Kanskje begynner vi å lete etter en som kan fylle tomrom og lengsel. Noen blir så skuffet at de mister troen på at det finnes mennesker som eier den lojalitet, vilje og kraft som skal til for å ta vare på livets hjerter. Og de lukker sitt hjerte for alltid.

Når en har åpnet hjertet sitt for deg, og du har åpnet ditt, da har dere ansvar for hverandre. Vis at dere bryr dere om hjertet deres. Be om unnskyldning når du glemmer å passe på det, og ta imot den andres utstrakte hånd. Selv et hjerte av stein kan endre seg etter hvilket blikk vi møter det med.

La lyset skinne på det, så dere legger merke til det gode. Tro aldri at hjertet klarer seg selv.

Hjertets historie

Hjertet som uttrykk for følelser og kjærlighetsbånd, har stor plass i religioner, i musikk og skjønnlitteratur. I verdens eldste skjønnlitterære skrifter – det sumeriske og babylonske Gilgamesj-eposet fra 1800 f.Kr. – ble hjertet ansett som kjernen for følelseslivet. Fra antikken blir hjertet et symbol på kjærlighet, og i senmiddelalderen styrkes symbolet, blant annet gjennom ridderviser og dikt. Sigrid Undset skrev klokt: «Ti sed og skikk forandres meget, alt som tidene lider, og menneskenes tro forandres og de tenker annerledes om mange ting. Men menneskenes hjerter forandres aldeles intet i alle dager.»

MER KJÆRESTE – MINDRE KJERRING OG GUBBE!

SPØR JEG HVA folk setter pris på med å ha kjæreste, svarer mange at det er å ha en man kan slappe skikkelig av med: «En som elsker meg selv om jeg er totalt utkjørt, subber rundt i ei utslitt joggebukse, og har mindre lyst på sex enn en død snegle.»

Behovet for en trofast og nær partner er dypt forankret i oss. Vi trenger et menneske å dele hverdagene med, en vi ikke må gjøre oss til for. En vi kan stole på at er der, selv om vi ikke byr på den beste utgaven av oss selv. Ute i verden blir vi vurdert og målt. Det er både nødvendig og balanserende at vi kan senke skuldrene hjemme.

Men det å slappe av og være trygg kan fort forveksles med å skru av sjarmen. Vi legger kanskje ikke merke til at vår egen x-faktor glimrer med sitt fravær, men synes den andre begynner å bli dørgende kjedelig: «Hva skal jeg med en fyr som ligger på sofaen og promper?» Litt promping må vi ta med på kjøpet. Men om «ta meg som jeg er, ellers kan det være det samme» er holdningen som preger oss, så er det ikke rart om forholdet mister energi og glede. Det er fare på ferde når vi slutter å by på det beste, når vi sparer sjarmen til kolleger og venner: Bare da tar vi på oss skjorta vi blir kjekk i, bare da smyger vi oss inn i kjolen som er flatterende for figuren, bare da lytter vi oppmerksomt og serverer en god historie.

Vi blir kjerringer og gubber, og henger oss opp i småting: «Den eldste melka skal stå ytterst!», «Blomster igjen? Det er penger ut av vinduet!» Gjerrige og lite rause med komplimenter, kos og cash, knuger vi på våre egne hjerter: «Jeg har jo sagt at jeg elsker deg, du hører fra meg om det blir forandring.» Vi blir så praktiske. Hvem skal kjøre, hvem skal hente, hva skal vi gjøre, hva skal vente? Garasjen må ryddes, sluket renses, pærene skiftes og hagen stelles. Når vi endelig har tid til å sitte ved kjøkkenbordet med en kopp kaffe og en god prat, da skaffer vi oss noe nytt å styre med: et oppussingsprosjekt, videreutdanning eller styreverv i sameiet. Vi går til sengs med ullsokker og full pysj. Og med i senga, tett, tett inntil oss – der har vi den kjære mobilen, lydhøre for dens minste signaler.

«Det ble aldri tid til oss», sier mange. Men ofte er det sannere å si: «Vi tok oss ikke tid til oss.» Det vil si, en gang tok de fleste par seg den tiden. Da forholdet var nytt og skinnende. Da kunne vi sette oss ned midt i rotet og se den andre i øynene, da kunne vi tilbringe en hel dag i senga, da kunne vi ta middagen ut i skogen, da kunne vi lytte med interesserte ører til den andres tanker. Så går tiden, og i takt med større hus, flere ting og fetere jobber glemmer vi å være kjærester. Vi blir eksperter på hverdagens styr og stell, men amatører i kjæresterollen. Vi går oss fast og vet ikke helt hva som skal til for å komme oss ut av gubbe- og kjerringdansen og inn i kjærestemodus igjen. Vi blir fortalt at vi må reise langt av sted til en sydhavsøy, eller at vi i det minste må foreta total makeover av kropp og ansikt om vi skal kunne vekke gløden.

Så krevende og dyrt er det ikke. Du kommer langt med å stanse opp i hverdagen og spørre deg selv: Er jeg gubbe eller kjæreste nå? I hvilken retning fører dette valget meg: Kjerring eller kjæreste?

• Du henter en kopp kaffe. Spør du om hun vil ha?

• Han spiller favorittmusikken sin. Skrur du ned eller opp?

• Kjæresten har kjøpt seg ny jakke. Gir du en kompliment eller spør du hva den kostet?

• Filmkvelden tilbringes inntil hverandre i sofaen eller i hver deres stol?

• Din kjære kommer hjem, møter du i døren med en klem?

• Du er mett, går du fra bordet selv om kjæresten fortsatt spiser?

• Hun har sovnet på sofaen. Brer du pleddet over eller bråker du?

• Kan du legge deg samtidig med kjæresten, selv om du ikke er trøtt?

• Du stryker ham over brystkassa, men bare når han har flekk på skjorta?

• Trusa er litt skitten. Bytter du, eller satser du på at den holder over helgen?

Er du mest kjerring eller kjæreste? Hva som gir kjærestepoeng varierer, og noen prosent kjerring og gubbe er vi alle. Vi drømmer om at noen skal bringe liv i kjæresten i oss, men det finnes en annen mulighet: Du kan vekke den kjæresten selv!

Hvorfor bruke ordet kjæreste?

Uansett om par har vært sammen i to måneder eller 50 år, uansett om de bor hver for seg, er gift eller samboere, så bruker jeg ordet kjærester om dem. Det gjør jeg også når jeg skriver om par i denne boken.

Ordet kjær kommer fra norrønt kærr, det er avledet fra gammelfransk ker og latin carus – som betyr kjær eller kostbar. Kjæreste er superlativ av ordet kjær, og betyr altså den som er aller mest kjær og dyrebar.

Det som er mest kjært for oss, det behandler vi best. Om du ser på den du lever med som en kjæreste, da innebærer det at du setter ham eller henne høyest. Og det er jo også det de fleste ønsker seg fra den de lever med, å bli behandlet som den aller kjæreste. Noen forbinder ordet kjæreste kun med den første forelskelsestiden, og ikke med kjærligheten. Jeg tenker omvendt. Å være kjæreste er langt fra å leve i en evig forelskelsesrus. Det er å oppføre seg som en kjæreste også de dagene du ikke kjenner de store følelsene. Slik vil følelsene kunne komme frem igjen og dere vil kunne fortsette å være kjærester for hverandre. Kjærlighet er å ta vare på den kjæresten du fant, det er å være en kjæreste for den du har valgt.

TEGN TIL KJÆRLIGHET

FAMILIEN MIN KAN bli litt oppgitt over meg. Hver gang vi skal sjekke inn på flyet hjem, kommer jeg drassende på steiner som jeg trenger å fordele i deres kofferter. Uansett om vi har vært på stranden, på fjellet eller i en by, leter jeg. Før jeg begynte å lete nøye etter hjertestein, så jeg nesten aldri slike steiner. Men etter at jeg begynte å lete, finner jeg alltid noen. Slik vi ofte oppdager det vi ser etter. Når jeg går slik og leter, stopper tiden. Jeg er avslappet, og fullt konsentrert om letingen.

Hjertesteinletingen minner om arbeidet mitt. I naturen leter jeg alene, men når menneskene kommer til meg, er jeg på leting sammen med dem.

Da jeg for sytten år siden startet å arbeide med par, hadde de fleste som henvendte seg, ganske store knuter å løse opp. I dag er det også mange som kommer på kurs og i terapi, fordi de ønsker å ta vare på et velfungerende forhold. At forholdet er godt, betyr ikke at det er konfliktløst eller uten utfordringer.

Hva vi leter etter, vil være forskjellig fra par til par. Vi forsøker å finne det paret en gang drømte om. Vi leter for å finne det de har mistet, glemt eller gjemt bort. Vi søker etter stedene der de kom bort fra hverandre, og vi forsøker å finne punktene der de kan møtes igjen. Vi leter etter vendepunktene, der det gikk galt og der det gikk bedre. Vi finner frem til de såre stedene. Der de bare har gått videre uten å reparere ordentlig, dit vi må tilbake for å rydde opp. Vi ser etter mønstre; de destruktive og tappende som de ønsker å endre på, og de gode mønstrene som de vil fortsette å være i. Vi leter etter berøringspunktene, etter det gode, etter det som kan være krevende å få øye på i gråsteinhaugen.

Til hjelp i letingen har vi all tilgjengelig kunnskap om kjærlighet, våre erfaringer om hva som får kjærligheten til å vare, og hva som hjelper oss til å finne den igjen. Samtidig vil det alltid være noe vi ikke vet eller helt forstår. Uansett hvor mange mennesker jeg snakker med om kjærlighet, vil det hver dag være noe nytt å lære. Slik Isaac Newton sa i sine memoarer: «Jeg har vært en liten gutt som leker på stranden, og som nå og da fant en stein eller et skjell som var spesielt vakkert. Men hele tiden lå sannhetens hav uoppdaget foran meg.» Som havet, er kjærligheten stor, stille og stormfull. Aldri kan vi gripe den fullt ut.

Men bruker vi den kunnskapen vi har til rådighet, samtidig som vi stiller hverandre spørsmål og reflekterer sammen, da kan vi alltid bli litt klokere. Så spør dere selv: Når er det fint å være dere, og når er det vanskelig? Hva trenger dere fra hverandre for at dere skal kjenne dere elsket og trygge? Når får dere lyst på hverandre? Hva kan dere takke hverandre for?

Hva vil dere skape sammen? Når dere vet hva som er viktig for dere, skaper dere mening. Meningen gir retning. Retningen gir kraft, vilje og styrke. Mitt håp er at dere søker dere frem, tar vare på forbindelsen mellom dere og aldri slutter å være nysgjerrige på hverandre.

Uansett hvor dere befinner dere, så forsøk å finne følelsene bak ordene og ordene som kan uttrykke følelsene. Let etter tegn til kjærlighet. Og husk at letingen i seg selv er et kjærlighetstegn. For kjærlighet er vilje til å snu de vanskelige steinene.

Kjærligheten er ikke noe vi en gang fant. Kjærligheten er noe vi må skape på nytt hver dag. Det begynner med oss selv og hva vi velger å se etter i den andre. Jo sterkere og klarere blikket vårt søker mot det vi ønsker å finne, jo lettere er det å oppdage. Slik kan dere finne tegnene som er deres, de dere alt vet om, de som har vært borte for dere og de dere ikke har fått øye på. Tegnene som viser at du er her for meg, at du forstår hvem jeg er, at du liker meg. Som viser at vi er her for hverandre, at vi liker hverandre, at vi forstår hverandre. De tegnene som gir tro på at vi to kan få det til sammen. Jeg håper denne boken kan hjelpe dere med å finne og uttrykke tegn til kjærlighet.