Vidar Kvalshaug

Blodbøksommer

Noveller

Det er oss to nå

EIENDOMMEN ER EKSPROPRIERT, forteller pappa mens vi spiser brødskivene vi har med på toget. Jeg pugger ekspropriert, deler det i fire. Ordet åpner i en x, har nesten en promp i midten og pri, nesten pi og tre komma fjorten. Og en ert på slutten. Jeg elsker nye ord, men de nye ordene jeg lærer, beskriver ofte ting jeg vet om fra før.

Kommunen er redd jorda skal rase ut når toget får nye skinner forbi her. Da må de sprenge. Derfor kjøpte de huset da jeg var liten. Kommunen eksproprierte.

Jeg forstår ikke hvorfor toget må ha nye skinner. De gamle fungerer bra nok siden de får oss hit hvert år. Så lenge det varer, svarer pappa.

Kommunen vil gjøre en kontrollert sprengning, tvinge huset ned på jorda. Ett smell. Kabang! Rød plank, grus, støp, reisverk, trerøtter og skarpe vinduer i en smørje. Jeg ser det for meg. Så ser jeg for meg de gule gravemaskinene som store oppvaskhansker som er gjenglemt i en våt hage.

Når vi går av toget hvert år, over stasjonsområdet og litt tilbake gjennom skogholtet mot huset på hammeren, tror vi dette synet skal møte oss. Gravemaskiner, plank i en haug, spor i bakken etter store kjøretøyer, at hele eiendommen skal være avsperret med store bånd, ikke slike som politiet bruker når noen er drept, men gule, kanskje, som påske eller innerst i kinderegget.

Det er det sjuende året som huset ikke er revet, smiler pappa, det er to år mindre enn deg.

Jeg sleper trillekofferten min selv og småløper for å komme først gjennom det høye gjerdet. I år er det ingen kjetting. Gjerdet kan bare løftes bort. Pappa hjelper meg.

Tante fikk pengene for huset etter at kommunen var streng og fortalte henne at den måtte kjøpe det, og hun har ikke vært her siden. Hun passet ikke på det likevel, og hun liker seg best i leilighet. Derfor vet hun ikke at pappa og jeg pleier å dra hit på ferie. Vi blir sikrere og sikrere for hvert år på at ingenting vil skje. Kanskje er både huset og knausen og togskinnene borte neste sommer, men alle minnene pappa og jeg har herfra, kan de ikke ta fra oss; dem kan de ikke eks pro pri ere.

Neste tog dundrer forbi under knausen, nordgående. Vi står i kjøkkenet og lytter, og i år synes vi at vi merker at kjøkkenredskapene rister på spikerne sine. Pappa peker på kjøkkenredskapene med morsomme øyne. Oppspilte. Spiller opp. Øynene ruller rundt i skallen på ham, som om dette er siste gang han trenger å bruke dem. Da toget har passert, sier vi ikke så mye mer, men går langs veggene i huset for å se om noe er galt. Er glipen i vinduet ut mot stupet blitt litt større? Har taksteinen forskjøvet seg og sluppet inn regn? Vi går ut for å inspisere. Det lærte jeg for lenge siden.

In spi sere, vi spiser dere.

Huset er matt rødt og ser søvnig ut. Murene var hvite en gang. Gress og vekster kryper opp gjennom grus og stein, og plenen ser ut til å ekspan dere. Pappa elsker å klippe den med den gamle klipperen. Når vi kommer, er det gjerne vokst opp til anklene våre. Først går han over med ljå ute i kantene, så tar han klipperen. Da tørker han svette, ler og drikker mye vann med sitron oppi, og jeg elsker lukten av gress. Han venter nok til i morgen.

På den ene siden er huset alltid mørkt. Grønn gugge og store prikker har festet seg til bordene. Der ligger det også råtten ved og to gamle akebrett som er blitt helt bleke. Mot skrenten er det farlig å gå, man kan ramle. Ute ved inngangen er det sol om ettermiddagen, og vi pleier å bære ut plastmøbler fra kjelleren. Når vi legger på voksduken, setter ut lykter og henger opp lyslenkene – de ser ut som bær og sopp – ser det skikkelig pent ut. Her liker pappa å arbeide. Han har mobilt nettverk, og vi kan være her nesten hele sommeren. Når det er tørt, legger han ut vevde matter og setter ut en innesofa, slik at hans lille princi-peee-saaa kan gå på rød løper til frokost. Så leker han butler med tørkerull hengende ned fra armen og bukker dypt slik at jeg ser hvor tynn han er i håret midt på hodet. Monsieur, svarer jeg og nikker. Egentlig skal det være garçon, men vi synes monsieur låter bedre. En gang ble det montør, og pappa lo så han veltet juiceglasset.

Strømmen er ennå ikke frakoblet. Noen har betalt den, det er ikke oss, men vi bruker så lite vi kan, i tilfelle noen sitter og overvåker strømmålerne og slår til mens vi har sommerferie. Det er tante, sier pappa, hun har autogiro, men surrer og merker det ikke. Såpass kan hun bidra med, mener han, vi slår jo plen, maler, spikrer og holder huset med selskap.

Vi har få ting i huset, kun ting vi kan leve med å miste, pluss oss selv. Brettspillene har slitte esker og mangler en brikke eller to. Pocketbøkene har knekte rygger. Vi har en rad med knagger og jakker i rare farger og fleecegensere det ikke er så farlig med, kopper med hakk og skår, og kasseroller med bunner så tynne som fuglevinger.

Kommunen tror alt vil rase ut en gang, men vi trår lett på kantene frem mot stupet mot jernbanesporet, uten at noe skjer. Vi ser etter spor av biler, maskiner og tråler buskene for å sjekke om noen har satt opp målepinner, lagt opp til sprengning på eiendommen. Men det er det samme som før huset ble ekspropriert.

Den første natten er alltid skummel. Da kommer alle tankene om at alt skal bli ødelagt med oss inni, men neste dag treffer jeg sommervennene, og med et så fint ord er det umulig å tenke på at noe farlig kan skje. Sylvia, Melanie og Alfred. Vi er erteris, med både ris og is. Det er et pappaord. Vi henger sammen som erteris.

Casa del ekspropriare, sier pappa, løfter armene opp som når man mottar jubel, og ler igjen. Hva vet jeg, det kan være noe han finner på, men det høres tøft ut, bedre enn Berget, Knausen, Blåbærtun og slike navn.

Når kommunen tror det vil rase ut, må det jo være noe i det, sier jeg til sommervennene våre, barna fra nede i boligfeltet. Familiene deres har fått satt opp murer som skjermer mot støy fra toget, mens man venter på at jernbanefolkene skal sprenge og bygge nye jernbanespor. Kanskje er det også murer som skjermer mot ras? Vi har en bergvegg med bolter og wire som holder alt på plass, som masken til Hannibal Lecter. Pappa så filmen, og jeg så den fra døra siden jeg ikke fikk sove. Til slutt hørte han meg, at jeg prøvde å ikke puste. Når jeg ikke ble redd av den, kommer jeg ikke til å frykte noe, sa han.

Kommunen har ikke vært her siden de satte opp gjerdet, sier han, de har latt det gro igjen. Bra det, sier pappa da han har drukket opp hele termosen med kaffe ved det skrøpelige utebordet, da er det færre som ser oss.

Er det ulovlig å være her? spør jeg.

Tja, det verste som kan skje, er at de kaster oss ut, sier han.

Jeg klarer ikke å slutte å le av det.

Var det så festlig? spør han.

Sylvia og Alfred presser seg inn borte ved gjerdet. Jeg løper mot dem og tenker at jeg må fortelle pappa at han er ekstra morsom når vi er her, som om det er noe med stedet. Galgenhumor heter det.

Galgenhumor, roper jeg bakover mot ham.

Jeg tror ikke ras kommer uventet. Man får noen varsler først. Jeg leser om et fjell i Romsdal som ikke vil rase, men alle håper det skjer etter tungt regn i mange dager. Berglagene forskyver seg, det er plater som skyves mot hverandre, dette er jordas indre liv. Og vann er tungt når det ikke er lett mot armen eller pannen. Varslene kommer hele tiden. En nettavis skal ha direktesending. Folk er evakuert. Eva kue ring. Det er en ny fargekode på alarmen hver morgen når jeg våkner, og jeg stirrer på pc-skjermen etter tegn. Direktesendingen fra fjellet er mest tåke, men noen ganger kan man se tindene og utspringene i fjellet, og jeg prøver finne ansikter og former andre ikke fanger opp. Sendingen er mest grå. Store begivenheter skjer ikke mens jeg ser på pc-skjermen og spiser cornflakes til frokost. Ting pleier å skje om kvelden, natten eller morgenen, mens barn sover. Som da mamma ble syk og måtte reise til stedet med remmer. Stakkars dere, stakkars barnet, sa slektningene og andre som visste. De kom med kaker, ferdiglaget middag i isbokser og gaver til oss, som om det var bursdag hver eneste dag den vinteren. Remmene var det ingen som snakket om, ikke engang pappa, det var visst bare jeg som reagerte. Men så har de andre heller aldri hatt moren sin i remmer.

Det var et spesielt bånd mellom dere, sa tanten min og la hånden flatt på hodet mitt, som for å trykke meg ned i jorda. Var, sa tante. Hun måtte ikke tro at jeg ikke kunne formene.

Hun er ikke død, svarte jeg.

Neeeei, sa tante, men av og til lurte jeg på om hun mente det hadde vært bedre.

Pappa ble sint.

Og huset er ekspropriert, opplyste jeg og var klar til å forklare hva det betyr, for det måtte man til folk på min alder. Da pleide jeg å si at det var forbudt å bo der, at kommunen var redd det skulle rase ut. En av mammas hårklemmer stakk opp fra bokstaven e i leksikonet i tilfelle tante trengte mer kunnskap. Men tante behøvde ikke det. Hun tok ikke kontakt etter dette.

Den fjerde dagen her ute oppdager jeg at det er gule bånd knyttet rundt noen av trærne som står mellom oss og stasjonen, og løper for å hente pappa. Trærne er blinket, sier han. Blinket betyr at de er besiktiget av dyktige folk og skal tas ut av skogen for å gi mer lys og næring til de andre trærne, akkurat som man må gjøre med mennesker i samfunnet noen ganger, forklarer han. Besiktiget var ikke vanskelig å forstå. Pappa er aka demiker og snakker sånn.

Men røttene blir igjen? spør jeg.

Røttene blir igjen. Det er de som holder denne knausen sammen, sier han.

Så da skal det ikke rase ut likevel?

Du sier noe der, sier far. Hvis kommunen har tenkt å jevne huset med jorda og sprenge bort knausen i nærmeste fremtid, bryr de seg vel ikke om å ta ut disse trærne først, sier han.

Om kvelden, da han tror jeg har sovnet og han har slått av den brune radioen med klassisk musikk og slukket lysene i kjøkkenet, går han ut mot kanten. Det regner, men han står der i T-skjorte og stamper beina i bakken, som om han er sint eller vil få i gang raset, gjøre ende på alt med bare føttene sine. Pappa klarer mye, men ikke det siste, og i morgen kommer mamma. Kanskje hun kan få noe til å skje. Jeg må spørre. Han synes ikke det er det minste rart at jeg kommer ut i regnet. Han legger en arm om skulderen min.

Hun kommer til å ha følge, forklarer pappa, de som kjører henne hit.

Kommer jeg til å kjenne henne igjen? spør jeg.

Ja, lyver han, og jeg går opp, legger meg og sovner kabam!

Hele morgenen plukker vi blomster fra den våte skogbunnen. Alt det grønne rundt er sleipt og ekkelt, men blomstene strutter, som om de er romraketter som vil skyte seg ut av bladene og vrenge seg, springe ut og sveve i store buer over himmelen. Vi setter dem i to vaser av tinn, men også i lave blomsterpotter og kjøkkenglass. Han finner spray i kjelleren og gir meg en stabel med yoghurtbegre.

Hvis du sprayer dem grå, blir de fine. Har du ikke også et sett med glitter?

Jo.

Gå bort på grusen og spray der, pass klærne, sier han.

Pappa går stien gjennom skogen til gjerdet som er satt opp mot boligfeltet for at barna derfra ikke skal gå inn hit og falle ned. Han kommer joggende tilbake gjennom skogen med en neve full av store, gule blomster, slike som vokser i pene hager. Jeg sier ikke noe på det.

Vi må tørke kjolen din som ble våt på snora i natt, sier han, skrur oljeovnen på fullt og holder kjolen tett foran sprinklene. Nå er det ikke snakk om å spare strøm for ikke å bli oppdaget. Nå kommer mamma på besøk.

Ved totiden begynner han å ringe og gå i store sirkler ute på plassen. Han ringer flere ganger og går og går. I vinduet prøver jeg å balansere Mariekjeks på hver fingertupp. Tre går, ikke fire. De kommer borti hverandre, og jeg skynder meg å feie opp smulene med brettet.

Eks-pro-priert, øver jeg, må ikke si eks-promp-riert. Jeg er større enn dette nå. Mamma vet kanskje ikke hva ekspropriert er. Kanskje hun blir nervøs av å vite at vi kan bli kastet ut når som helst? Pappa har sagt at vi eier leiligheten i byen nå, kjøpt og for det meste nedbetalt. Det er fint. Jeg savner byen, vil til byen igjen, i stedet for å se ham gå med telefonen ute på plassen og kanskje ikke få svar.

Huset har mange rom. Tre generasjoner bodde her en gang. Det er mange mennesker. Nå er det bare oss noen uker i året, og jeg lurer på hvordan alle andre bare kunne forlate huset, bare holde opp å komme hit? Vi bruker færrest mulig rom. Kjøkkenet, med en sofa under vinduet, og gangen, som er romslig og har dør inn til badet. Pappa sover på sofaen i kjøkkenet, jeg oppe. Han sover der fordi det er nærmere bakken. Om huset begynner å skjelve og rase, vil det komme nedenfra. Da vil han våkne først og redde meg, men han legger til at han ikke tror det vil skje. Klærne våre ligger i baljer, lett å pakke ut, lett å ta med seg om vi må dra.

Vi drar, sier pappa, som om han hørte meg der bak vinduet mens han gikk i sirkler ute på plassen.

Sommeren tømmes for lukter og sol og blir skolestart. Det er et kjølig drag i luften da rektor står ved flaggstangen og ønsker velkommen til et nytt år. Jeg har på samme kjole som den dagen mamma ikke kom.

På skolen skal vi ikke fortelle hvor vi har vært og hva vi har gjort i sommer, av hensyn til elever som ikke har hatt en fin ferie, som ikke har hatt råd til å reise bort. I stedet forteller jeg om moren min. Læreren sier det er modig gjort, og vi tar det opp igjen i neste time. Ingen spør noe særlig mer, men jeg kjenner at det har endret noe, akkurat som med huset da det gikk fra å være et sted tante, mammas søster, og onkel leide, til et sted pappa og jeg tok oss inn på. Senere den høsten lærer vi om andre verdenskrig og okkupasjonen. Det ordet stopper jeg ved. Okkupasjon blir mitt ord, det driver vi med, selv om det er uten våpen. Jeg er litt stolt.

Statsbudsjettet kommer. Der har du nok et ord jeg kunne likt. Langtidsplanene for jernbane i Norge også. Nasjonal transportplan. Rapporter, fremleggelse. Pappa finner fine ting i det som betyr noe. Han har finlest statsbudsjettet og sier det ikke kommer en krone til utbygging av Gjøvikbanen i langtidsplanene, og han spør om jeg forstår hva det betyr? Han er spent i ansiktet, som om han er i ferd med å gi bort en gave.

De kommer ikke til å røre huset, sier han.

Ingen ekspropriasjon? spør jeg.

Jo, men nei. Kommunen eier huset nå og kan gjøre som de vil, men det blir ikke lagt nytt spor der vi har hytte. Da trenger de ikke ta bort knausen.

Så kommunen eier nå mange hus de ikke trenger?

Slik kan du også se det, sier han.

Den natten drømmer jeg om mamma, at vi besøker hverandre eller at hun besøker oss ute i huset, det veksler. Drømmen handler om knokler og skinn og svarte, polstrede armlener. Remmer som lukter stramt, som kan holde store, sprengfulle kofferter sammen. I drømmen har hun hjelm på hodet, slike jeg har sett i kampsport. Noe må beskytte henne også. Personen som er med henne, sitter på kjøkkenet med en kaffekopp som han setter forsiktig ned på asjetten for at ikke alt skal gå i oppløsning. Pasienter har klokke på veggen med et tikk for hvert sekund. Mulig det skal gjøre dem rolige, jeg vet ikke. Hun er krakelert. Der har du et annet ord jeg er blitt glad i. Pappa har tatt med druer, enda ingen av oss tre spiste druer før. Det er kanskje noe man føler man må bære med seg til pasienter.

Da jeg nevner drømmen for pappa, sier han at siden ingen vet helt hva som er sant, er vi nødt til å bestemme oss for en historie, en som alle kan leve med.

I så fall er jeg er ikke overrasket om det er sånn i virkeligheten, sa jeg.

Ikke?

Nei.

Savner du henne?

Litt, men hun har vært en god mor i alle de årene hun har vært borte.

Hva mener du med det, da?

Vi har visst hvor vi har henne, sier jeg.

Som med det fjellet i Romsdalen, legger jeg til.

Det de kanskje må sprenge?

Ja.

Som med huset på knausen, sier han.

Casa del ekspropriare, sier jeg.

Du husker det, sier han.

Kommer hun hjem igjen? spør jeg.

Det er oss to nå, svarer han.

Da vi tar bilen ut dit i november, er bagasjerommet fullt av ved. Det er derfor vi kjører, for å frakte ved pappa har kjøpt på et vedlager. I baksetet står det bager og blå IKEA-poser med ullsokker og varme klær. Jeg får sitte foran. Det er første gang.

Det ryker av pusten vår inne også. Pappa åpner vinduene i stua i fall det trekker inn. Han går ned på kne og bretter kartong og hiver innpå flis og går ut for å se om det trekker i pipa – og for å hente veden i bilen, som er parkert litt utenfor stasjonen. Jeg hører små dump fra sekkene han setter fra seg i gangen, og ser at det flammer gjennom de små hullene i ovnen, og jeg tenker at vi mennesker puster gjennom langt mindre hull enn dette og at noen av oss slokner iblant.

Pipa trekker godt, sier han og sniffer i rommet så nesen hans rynker seg.

Men pappa, sier jeg og klapper igjen boka over én finger, er du ikke redd for at vi skal bli oppdaget?

Røyk i pipa, tenker du? Vi er da ikke redde, vi to, er vi?

Ikke når du sier det sånn. Ikke huset, men for mamma, kanskje.

Vi vet ikke så mye. Jeg vet ikke mer enn deg.

Er du mer redd enn meg?

Vet ikke. Kanskje like mye, sier pappa. Synes du det er skummelt, at jeg også er litt redd?

Litt, sier jeg.

Det er ikke farlig å være redd når man vet hva man er redd for, det leste jeg i materiellet vi fikk for pårørende.

Sto det akkurat sånn?

Sikkert ikke, min tolkning av det, sier han.

Hva mener du?

Kanskje jeg har lest det slik jeg ønsket det skulle være. Folk gjør det, svarer han.

Som med dette huset?

Hva mener du nå da, princi-peee-saa?

At det er fint fordi vi gjør fine ting her og det ofte er om sommeren og i ferien. Men det holder jo på å ramle sammen.

Det har du helt sikkert rett i, sier han og ser opp fra ovnen.

Han får et annet drag over ansiktet, som om noe nytt har slått ned i ham.

Kan du sette inn varene og varme melk? Jeg så en pose med små marshmallows i skapet, og vi kan lage kakao.

Kakao med marshmallows? Det er bare fredag?

Vi må slippe oss mer løs, princi-peee-saa.

Løssluppen?

Hah, nei, ikke på den måten. Det er løsaktig.

Løsaktig?

Ja, uansvarlig, da. Vi driver mer med okkupasjon, nei, det låter feil, det også, sier han.

Sivil ulydighet, foreslår jeg.

Nettopp. Perfekt. Som du har lært av disse ordbøkene etter mamma, sier han og stryker meg over kinnet. Etter mamma, sa han. Jeg lar ham stryke på meg, legger hånden min utenpå hans og smiler. Det er ikke lett for pappa, men nå er vi her igjen, og vi er ikke redde. Hva mamma er, klarer jeg ikke å tenke på ennå.

Pappa skal sove nede i kjøkkenbenken i natt også for å bli vekket først om grunnen forsvinner, og for å kunne redde meg som sover i andre etasje. Man må redde seg selv for å redde andre, det sier de om bord i flyene. Vi skal fly til sommeren, til England. Vi skal begynne å leve igjen, sier han. Jeg synes vi har levd hele tiden, men han spør sjeldnere og sjeldnere om jeg tenker på mamma, og jeg forstår det er endringer på gang.

Posene får stå litt til, jeg går opp på rommet mitt. Kulden slår mot meg som fra en fryseboks. Vinduet har isroser og dråper som har rent og stivnet på vei ned. Jeg finner kontakten til panelovnen, men kommer på at den er ødelagt, at det var derfor døra alltid sto åpen i sommer.

I natt vil jeg sove på sofaen i stua og sier det til ham mens jeg lar sjokoladen synke ned i melken og farge den brungrå. Pappa sier ja vel, okay, og at døra må stå litt åpen på grunn av varmen.

Han drikker sin kakao, uten sukker. Sukkeret er blitt fuktig i skapene i høst og vinter og har klumpet seg.

Jeg legger meg med stillongs og ulltrøye, og det er en gløtt mot kjøkkenet. Jeg liker ordet gløtt. Det åpner for så mye. Et gult lys fra kjøkkenet treffer veggen inne hos meg. Han sitter oppe. Han sitter helt stille ved bordet. Nå og da løfter han stolen opp, går bort til ovnen, legger inn ved, lukker forsiktig og går tilbake. Pappa passer på. Jeg lurer på om han tenker at i kveld er det to om det, og om han har begynt å tenke slik igjen.