Heidi Sævareid

Bruddlinjer

It was the straying that found the path direct.

Austin Osman Spare

1

Idet hun holder på å sovne, hører hun duringen.

Hedda løfter hodet så vidt fra puten, lytter blindt i mørket. Rullegardinen er helt tett, ikke noe lys slipper inn, bare lyden, den lave duringen.

Eller stemmer det at den kommer utenfra? Det er vanskelig å fastslå. Rommet er fylt av den. Hun heiser seg opp på albuene, lytter igjen. Duringen er så dyp, det er mest en vibrasjon, som fra en stor generator langt borte.

Hun aker seg nedover i sengen, setter seg opp på kne og løfter rullegardinen, slipper inn en strime junilys, dytter vinduet litt opp, lytter.

Lyden er lavere nå, den kommer ikke utenfra.

Hun slipper rullegardinen og lytter innover i rommet. Nå er den sterkere igjen. Eller er den?

Lyden pulserer og forsvinner og kommer tilbake igjen.

Daniel har ikke hørt noe, og det er typisk. Enten ligger han søvnløs, eller så er han i koma.

«Det var nok ikke en lyd man ville våknet av, mer en lyd som er irriterende når man prøver å sovne,» sier Hedda og trekker på seg genseren. «Men du våkner jo ikke av torden engang. Perfekt for festival.»

Daniel smiler litt, men svarer ikke, han står foran det lille speilet, drar hendene gjennom håret og fikler det på plass i en hestehale. Hun ser på ham en stund, før hun setter seg og snører igjen sekken. Venter på at han skal si noe. Når han er stille på denne måten, pleier det å komme noe.

Denne gangen gjelder det hånden.

«Jeg var nummen i fingeren da jeg våknet,» sier han enkelt, trekker på skuldrene og smiler kort, gnir pekefingeren mot den andre håndflaten og putter hendene i lommene.

«Er du nummen nå?» spør hun.

«Nei.»

«Du lå nok oppå hånden.»

«Jeg gjorde ikke det. Jeg sover alltid på ryggen.»

Hedda ser på ham. Han er for lys og fargerik for dette brunaktige, gammeldagse rommet. Han har ugredd, blondt hår i hestehale, korallrosa singlet med bilde av en enhjørning, skinny jeans, brun hud allerede, han fører seg som en som er sikker på verden, men hun kjenner ham. Og nå bare står han, han venter på noe fra henne, han prøver å roe seg ned.

«Det er ingenting,» sier hun. «Det er helt vanlig.»

Det hjelper ikke at hun sier det, det ser hun jo, men hvis hun ikke sier noe, blir det verre. Hun må gi ham en forsikring, det blir noe han kan klynge seg til, nikke til, det blir magiske ord.

Det var Daniel som kom på ideen om å sove én natt på en B&B i Glastonbury i forkant av festivalen, stå grytidlig opp og ta shuttlebuss til Worthy Farm. På den måten kan de være blant de første som velger camp og teltplass. Daniel har planlagt alt i detalj, han har plukket ut camp – en han ikke fikk plass på i fjor – og før de reiste, ga han henne en pakkeliste over ting det var lurt å ha med. Han har vært organisert og metodisk hele veien, han er det når det gjelder ting som dette. Så mye annet rundt ham flyter, men akkurat nå gir han henne en uvant følelse av at han skal passe på henne.

Nå sitter hun og gjesper på en benk foran huset og venter på ham mens han omorganiserer pakkingen hennes inne på rommet. Hun er alene for sikkert siste gang på noen dager.

Det er vindstille, gaten er rolig, luften er tung og fuktig. Hun lytter etter lyden fra i natt, hun burde kunne høre den nå, men det er ingenting å fange opp.

Det betyr ikke at lyden ikke er der. Kanskje den bare er lavere.

Av og til tenker hun på alle sanseinntrykk hun går glipp av som menneske. Dyr fanger opp så mye mer fra omgivelsene. Elefanter kommuniserer med lavfrekvent rumling, noe som for mennesker lyder som ren stillhet. Insekter ser ultrafiolett. Flaggermus er blinde, men orienterer seg ved hjelp av ekko. Hunder lukter sykdom hos mennesker. Og de merker når et jordskjelv er på vei.

I lokket på ryggsekken, i den strammeste glidelåslommen, ligger kortstokken. Hun tar den frem, trekker kortene ut av den svarte silkeposen og sitter en stund med dem i hendene før hun stokker dem. Etterpå legger hun kortstokken på benken ved siden av seg, deler stokken i to og legger den øverste bunken til venstre. Hun snur kortet som ligger øverst i høyre bunke, og ser på bildet.

Djevelen.

En menneskelignende skikkelse med flaggermusvinger, geitehorn, pentagram i pannen og ørneklør til føtter, sitter stor og krum på en svart kasse. Han holder en brennende fakkel i hånden. Lenket til kassen er to nakne mennesker, en kvinne og en mann.

En lyd innefra huset får henne til å stikke kortet inn i bunken igjen og legge hånden over den. Men ingen er på vei ned trappen eller ut, det blir stille, og hun tar kortstokken opp igjen. Hun bestemmer seg for å trekke enda et kort i tillegg til det daglige, et kort for festivaldagene. Og hun stokker kortene igjen, men fomler – et av kortene henger seg fast i et annet og faller ut og ned i fanget hennes, med bildesiden opp.

Et brennende tårn på toppen av en skarp, steinete klippe. Svart himmel. Et taggete lynglimt som slår ned i toppen av tårnet, en gylden kongekrone som er på vei til å falle, og to mennesker – to fortvilte mennesker som styrter i avgrunnen.

Hun kjenner et kort press over brystet.

Sammenbrudd, omveltninger, katastrofer, fall.

Det er ingenting positivt ved Tårnet. Det er det mørkeste kortet av dem alle.

Første shuttlebuss til Worthy Farm går fra Glastonbury Town Hall klokken 07.00, og de løper halve veien, med store sekker dinglende på ryggen. Etter litt køståing får de plass på bussen, og Daniel sjekker enda en gang at de har billettene. Skrekken er å miste dem, det skjedde med en i følget hans i fjor, og han får det til å høres ut som en historie om en som døde.

Da bussen stanser ved Pedestrian Gate A, er det allerede et hav av folk som venter på å få armbåndene.

«Festivallivet,» sier Daniel, stresset, men oppstemt. «Folk har kjørt i hele natt, de har sovet i bilene. Egentlig har vi jukset. Har du billetten din?»

«Ja, akkurat som for ti minutter siden.» Hun fisker den frem, han snapper den fra henne.

«Ikke vift med den!»

Hun smiler.

«Jeg tar vare på den,» sier Daniel og putter den i den flate vesken han har innenfor trøyen, trekker igjen glidelåsen. Han har bare på seg denne trøyen, ingen jakke, enda luften er kjølig, og han er utålmodig som vanlig, han er som en spent fjær i køen, han engster seg for gråværet, det kan fort bli regn og gjørme, og han får henne til å love å være rask når de først slipper igjennom, han prøver å beregne hvor lang tid det vil ta å komme til campen han har valgt ut – Pennard Hill Ground.

Køen rykker fremover, de subber noen museskritt frem, og Daniel sjekker klokken igjen.

Etter hvert kommer han i snakk med et par jenter som står foran dem i køen, de har shorts og høye støvler, pilotbriller og store hatter.

«This is Hedda, she’s my sister,» forklarer Daniel og legger armen om henne, og hun hilser på Bethany og Lia fra Cardiff, og Daniel snakker om Oslo og er sånn som han er med jenter, han gjør dem litt forvirret og får dem til å le, og hun kjenner et blaff av gammel nervøsitet; irriterer han dem? Det ser ikke sånn ut.

Lukten av gress, støv og kropper stikker i nesen. Den store grønne porten nærmer seg sakte, og Hedda gleder seg til å bevege seg fritt fremover på den andre siden. Hun lar blikket vandre, det strømmer på med folk, køen er lang bak dem, og dette er gigantisk, det er ikke som Øya. Her kan man forsvinne.

Blikket hennes stanser ved en mann som står et stykke lenger borte med ryggen til. Håret hans er mørkt, grått i kantene, han stikker seg ut på grunn av klærne, med lys skjorte og mørk dressjakke hengende over armen. Det kan være noe hipsteraktig, det er vanskelig å avgjøre når han har ryggen til, men det er som om han ikke hører hjemme her, han hører hjemme i byen, på et kontor, på en bar med dempet, gyllent lys og blanke drinker, i en hvit og grå leilighet med glass og stål.

Da den lange turen til Pennard Hill er tilbakelagt, teltet satt opp, luftmadrassene blåst opp og pass og verdisaker plassert i en av lockup-stasjonene, er det allerede langt på dag, og Daniel virker utslitt – det er som om han har brent opp energien sin allerede nå. Han har ordnet og styrt, vært pågående og målrettet, funnet veien gjennom mengdene og nærmest løpt for å komme frem til et godt teltsted – i en svak skråning, der de er mindre sårbare for eventuelle oversvømmelser. Men foreløpig er det ingenting som tyder på regn. Skydekket har sprukket opp, solen er hvit og varm på himmelen, og Daniel ligger på soveposen foran teltinngangen og røyker med en caps halvveis over ansiktet

«Vi skal snart gå litt rundt,» lover han. «Slappe av litt først, bare.»

Han sier det som om han er redd for å skuffe henne.

Hedda finner en energibar i vesken og legger den ved siden av ham, hun vet at han ofte røyker i stedet for å spise.

«Vi trenger ikke stresse,» sier hun.

«Greit nok, men det er så mye å gjøre og bare fem dager å gjøre det på,» svarer han og kikker til siden, løfter på energibaren og legger den fra seg igjen.

«Vi må finne et møtested hvis vi går tom for strøm,» sier Hedda etter en stund, og Daniel nikker under capsen og sier at de kan avtale noe etterpå. Hun setter seg ved siden av ham og tar mobilen opp av vesken, hun har ikke brukt den i hele dag, og batteriet er nesten fullt.

Fremme på Glastonbury, har oppdaget at jeg er god til å sette opp telt! Vet ikke hvor ofte jeg får ladet, men melder deg i løpet av søndag for å avtale om mandag, taster hun og blir sittende og se på meldingen en stund. Så trykker hun send og kaster et raskt blikk på Daniel, men han ligger stille. Hun legger mobilen i vesken igjen og blir sittende og se utover havet av folk og telt og vimpler og bagasje. Fire amerikanere kjemper med et firemannstelt like ved siden av dem. Folk strømmer stadig til og fyller snart den støvete sletten.

«Vi må finne de hemmelige festene,» sier Daniel brått og heiser seg opp på albuene. «Det er det som er greia.»

«Noen drar jo på musikkfestival for musikkens skyld, da,» bemerker Hedda. Hun gleder seg spesielt til Warpaint, fire jenter fra LA som spiller slørete, halvmørk psych-rock. På bilder har de sterke, nesten kalde blikk, de står alltid tett sammen, som om de utgjør et ubrytelig søsterskap. Det er uvirkelig, dragende.

«Meningsløst å dra til Glasto kun for headlinere, her handler det om så mye mer,» sier Daniel.

«Tenk om det hadde vært Bowie som headlinet, da.»

Daniel snur hodet mot henne, hun ser seg selv i solbrillene hans et kort øyeblikk, og stemmen hans er helt annerledes da han sier at Bowie jo er død.

Hedda husker hvordan han ringte henne den januardagen dødsfallet ble kjent, hvor raskt han han hadde dreid det hele over på seg selv og noe han trodde han hadde kjent i kroppen, noe han hadde tenkt på lenge, noe som måtte være galt.

Daniel sier ikke noe mer nå, han legger seg ned igjen og røyker videre, men han slapper ikke av, han ligger nervøst til lading, han skal opp igjen snart, skyte opp og kaste seg ut i fem dager utenfor verden.

Daniel er sånn at han forsvinner innimellom. Han reiser, uten å fortelle når han kommer tilbake, uten at han vet det selv. Han flytter hele tiden. Han har aldri en vanlig jobb. Han tar statistjobber, han går på auditions, og han får skikkelige roller innimellom, men aldri noe stort, og han later ikke til å jobbe mot noe gjennombrudd. Det han virkelig brenner for, er performance, ting han ikke tjener penger på. Han klager ofte over at han er blakk, men så reiser han igjen. Hedda vet at han tjener penger på koding, og på hacking, men hun vet ikke hvordan han organiserer det eller hvem han jobber for. Det virker ikke som han er noe særlig opptatt av fremtiden.

«Man får det jo til på et vis,» hadde Daniel sagt da de ventet ved gaten på Gardermoen. «Og hva med deg, frøken fattig student? Hvor mange ganger har du vært i London denne våren?»

Hun hadde ikke visst hva hun skulle svare, men mumlet noe om at hun dro for å besøke Siri, at det ble ikke så dyrt når hun kunne bo gratis hos henne. Hun gjorde seg med vilje irritert i stemmen, det var om å gjøre at han ikke spurte mer, at han ikke pirket i reisingen hennes, for hun har ingen annen bortforklaring enn denne. Hun og Siri i London. Det var en løgn hun nesten kunne tro på selv. For dette hadde alltid vært planen, at de skulle til London sammen, bo sammen, Siri skulle bli økonom, og Hedda skulle studere biologi og botanikk, og i helgene skulle de utforske London sammen, de skulle gå på konserter og utstillinger, finne de små stedene i byen som man ikke finner når man bare er turist, bli kjent med folk fra hele verden, og Hedda skulle dra til Kew Gardens på søndager. Hun skulle studere på Imperial College London, et av de beste naturvitenskapelige universitetene. Derfra skulle hun videre, ut i verden, inn i skogene, opp i fjellene, ut mot havet.

Men hun kom ikke inn.

Hun trakk Tårnet den morgenen hun fikk avslagsbrevet også, og fremtiden falt sammen, planene falt sammen. Det hadde vært vanskelig å fortelle det til foreldrene – ikke fordi de ville bli skuffet, men fordi de ikke kom til å skjønne hvor viktig det var for henne. Siri skjønte det, men hun hadde allerede fått plassen sin på London School of Economics, hun var glad og ivrig selv om hun nå måtte dra alene. For henne var ingenting ødelagt, fremtiden lå foran henne. Hun skulle ut, hun skulle videre, hun skulle få nye venner, gå inn i nye grupper.

Og Hedda har bare besøkt henne én gang.

«Synd Siri ikke ville bli med til Glasto, da,» sa Daniel den morgenen på Gardermoen.

Hedda svarte ikke. Og så åpnet gaten, de gikk om bord i flyet, og Hedda duppet av med hodet på skulderen til Daniel og sov hele veien til Gatwick, med den tynne summingen fra hodetelefonene hans i øret.

Utover kvelden er himmelen feid helt ren for skyer, og Hedda har fått gnagsår på stortærne i conversene, men sandalene ligger i teltet, og dit er det langt. Man kan gå og gå, det er hele tiden mer å se, det er så stort, det er så langt til alt. Sammen med Daniel har hun vandret rundt i flere timer, kjøpt en stor, bredbremmet hatt, drukket chai i en tipi, og cider som serveres fra en stor, blå buss, kjent lukten av støv og jord, marihuana og curry, røkelse og festivaltoalett, og Daniel har tatt bilde av henne mellom en mann kledd i måkedrakt av pappmasjé og en dame som sykler rundt på en pianosykkel og spiller ragtime-låter. Hedda har betalt tre pund for å få påmalt en påfuglfjær rundt det ene øyet – hun holder hånden over det andre øyet på bildet til Daniel.

Nå nærmer klokken seg åtte, og de sitter i en slitt skinnsofa som av en eller annen grunn står midt på en åpen plass, sammen med tre svensker som hørte dem snakke norsk idet de gikk forbi.

«Onsdag og torsdag er de beste dagene. Det er liksom noe eget med stemningen før de store konsertene starter på fredagen. Det er så gøy å bare gå rundt og se på alt,» sier den ene svensken, hun får et ivrig nikk fra Daniel, han sier at Det bästa är att inte planera, og svenskene ler av uttalen hans, og han snur overkroppen og svinger beina opp slik at de hviler over fanget til både svensken og Hedda.

«Daniel,» sier hun og prøver å dytte dem unna, men han ler og hun gir opp, og svensken ler, og Hedda vet at denne selvtilliten ikke alltid har vært der, en gang var det hun som måtte bli kjent med folk, og på barneskolen hang han med hennes venner, enda han var tre år eldre. Men da han begynte på ungdomsskolen var det som om han begynte å se seg selv i et annet lys, fant noe han kunne bruke, noe kan kunne bli.

En av de andre svenskene lurer på hva de skal senere i kveld, og Daniel gjentar dette med å ha null planer, men så blir han ivrig da han hører at det skal være åpningsshow med bål ved steinsirkelen, og kanskje fyrverkeri og akrobatikk.

Dermed blir de med Sarah, Johanna og Niklas fra Umeå videre ut i kvelden. Solen går ned, og fra steinsirkelen er det utsikt over hele festivalområdet, teltene ligner fargepiksler, og mens mørket langsomt blir tettere, sendes en stor fugl Føniks opp i et sprakende gnistregn inne i sirkelen. Den sotsvarte halsen strekker seg mot himmelen som et tårn.

2

Det er altfor varmt, luften i teltet er for tett, og det er vanskelig å få rørt på beina.

En spinkel, gnålende lyd høres et sted i nærheten, i tillegg til en gnisselyd, tettere innpå.

Da Hedda åpner øynene og løfter hodet, ser hun rett inn i ryggtavlen til Daniel. Han sitter ved siden av henne og vasker seg under armene med våtservietter, det gnisser hver gang han kommer borti teltduken.

Nå hører hun at den insisterende lyden utenfra er en slags melodi. Hun setter seg helt opp og trekker ned glidelåsen i soveposen for å få beina fri. Daniel snur seg halvt mot henne.

«God morgen. Det står en fyr og spiller sekkepipe der ute. Han har holdt på siden halv fem, har det ikke vekket deg før nå?» Daniel trekker ut enda en våtserviett, før han legger til: «Festivallivet!»

Hedda kjenner hvordan hodepinen presser på i tinningene.

«Hvorfor er du så opplagt? Drakk ikke du mer enn meg i går?» Hun ser seg om etter vannflasken, og Daniel finner den under hettejakken sin og gir den til henne.

«Jeg er ikke opplagt, jeg er overtrøtt, jeg har nesten ikke sovet.»

Og nå ser Hedda at han er rød i øynene, han er oppjaget og hektisk, ikke glad og festivalstemt, slik hun først trodde. Han fikler med en våtserviett og begynner å vaske seg på føttene, våtservietten blir grå med det samme

«For mye lyd til å sove?» spør Hedda, og han trekker på skuldrene.

«Kjenner meg rar i hånden.»

«Igjen?»

Han ser på henne, en anelse skarpt, og hun sukker og gnir seg over pannen.

«Kjente du det i natt, var det derfor du ikke fikk sove?»

Daniel trekker på skuldrene igjen og begynner å gni seg mellom tærne, hun drikker mer vann mens hun betrakter ham, og da han ikke sier mer, spør hun om han ikke bør forsøke å sove litt nå.

«Så kan du bli klar for …»

«Men hva tror du det er?» avbryter han.

«Det er jo ingenting,» svarer hun etter en liten pause. «Du er bakfull og har sovet på hånden din.»

Daniel svarer ikke, han fortsetter å se på henne, han virker bedende og nesten sint.

«Få hånden din,» sier Hedda, og han rekker den frem. Hun holder den mellom sine to og kjenner at den er kald.

Klokken var nærmere to i går da de endelig fikk lagt seg etter festen ved steinsirkelen. Natten var varm, noen sjonglerte med fakler og det var fyrverkeri, musikk og lykter i trærne, Hedda hadde vært varm inni seg da hun omsider fikk surret seg mot teltet sammen med Daniel. Hun følte seg som en del av et stort, lysende fellesskap, trygg blant fremmede, forenet i feiringen av noe som lå så langt fra hverdagen. Daniel måtte også ha kjent det. Han var ekstatisk, høyrøstet, spretten, glad. Det var dette de hadde kommet for.

Men nå er det som om Daniel har glemt gleden fra i går. Han er stiv og redd, og det tar lang tid før hun kan slippe hånden hans, det tar lang tid før de kan starte dagen.

Daniel har et loddrett arr på brystet. Det har vært der så lenge Hedda kan huske. Han var bare fem år da de åpnet brystkassen og reparerte et hull i hjertet hans. Hedda har vage minner om sykehuslukt, venterom og klebrig linoleum, hun husker at Daniel var mye borte, hun husker uroen hos foreldrene, hvor stille hun måtte være. Men han ble frisk, hjertet slo som det skulle, og det hun husker best, er at han var sterk, intens og aktiv – nesten hyperaktiv. Daniel la seg på trappegelenderet i blokken og suste nedover fra sjette etasje, mens pappa ropte i fistel og løp etter ham. Hedda sto igjen ved døren og tviholdt på mamma, hun hørte smellet idet føttene til Daniel traff gulvet nede i tredje eller andre.

Daniel og Hedda lekte krig i bakgården, hun skjøt på ham med to fingre, og han falt så dramatisk om at hun begynte å gråte og trodde han var død, for han rørte seg ikke, selv ikke da hun ropte. Men til slutt spratt han opp og lo.

Daniel svømte ut til den ytterste flytebryggen og ville ikke komme tilbake før han hadde stupt tre ganger fra stupetårnet. Hedda satt på stranden med baderingen om livet og sandkorn mellom tærne, hun måtte ha solfaktor 50 og ble solbrent likevel. Daniel vasset i land, solbrun og glatt, det hvite arret lyste på brystet hans.

Nå har Daniel en stor, fargerik fugl tatovert over brystet, og vingen som strekker seg over arret er mørkegrønn og kongeblå.

Hedda må gå et stykke for å finne et sted for seg selv, i den grad det er mulig. Hun går gjennom Tipi Village og opp til trærne ovenfor, hvor lydene er lavere enn nede på Pennard Hill Ground. De som har penger nok til å leie seg plass i de store, hvite tipiene, er nok eldre folk som sover mer og fester mindre enn de andre.

Hedda setter seg under et eiketre, lener seg inntil stammen. Idet hun åpner vesken og tar frem kortene, hører hun latter fra den lille skogen like bak seg. Hun speider inn mellom trærne, men ser ingen, og hun snur seg mot tipiene igjen. Herfra ligner de spøkelser som stimler sammen i det grårosa morgenlyset.

Når hun speider utover festivalområdet, får hun øye på Glastonbury Tor. Tidligere sto det en kirke på den grønne åsen, nå er bare tårnet igjen, og det danner en svart strek mot den lyse himmelen. Tårnet er som et mørkt sjømerke langt borte.

Hun ser ned i fanget, stokker kortene og deler dem opp som hun pleier – så trekker hun dagens kort.

Nok en gang kjenner hun det indre rykket.

Det er Tårnet igjen.

Hva er sannsynligheten for å trekke samme kort to dager på rad?

Hedda ser opp igjen, speider mot Glastonbury Tor. Tårnet har nesten samme form som det på kortet. Hun vrir og vender på kortet og sjekker om det er bøyd eller klebrig eller på noen annen måte annerledes å ta i enn de andre kortene, men det er helt glatt.

Den gode følelsen fra kvelden i forveien renner ut av henne. Hun kan ikke stanse det, hun kan ikke holde det gode fast, det skal ingenting til før hun mister håpet. Nå holder hun dette beksvarte kortet i hånden.

Ikke tenk spådom, tenk introspeksjon, lød rådet i en av bøkene hun leste om tarot. Men det blir vanskeligere og vanskeligere

Idet Hedda stikker kortet inn i kortstokken igjen, tar hun seg i å prøve å huske cirka hvor i bunken kortet ligger, men det er jo juks å prøve å unngå visse kort, og dessuten skal hun stokke kortene igjen i morgen. Hun må roe seg. Og ta noe for hodepinen.

Da hun har svelget en Paracet og notert dagens kort i den lille boken hun har i vesken, skrur hun på mobilen. Den plinger med det samme.

Håper du koser deg. Har det begynt å regne ennå?

Meldingen fra Ulf kom i går kveld. Nå er klokken halv ni hjemme i Norge – han er sikkert på jobb allerede. Noen ganger drar han så tidlig at hun selv må låse seg ut når hun står opp. Hun ser ham for seg i det halvmørke soverommet. Han har dress og lukter eau de cologne fra spesialbutikken de gikk i da de var i Paris, den som var mørkt fiolett og svart på innsiden, uten dagslys.

Ulfs leilighet ligner ikke noen andre leiligheter hun har vært i. Det er aldri rotete, rommene er hotellaktige med rene flater, kun noen få ting står fremme: en fruktskål fra Alessi, en bordlampe fra Illum, en blank, rød Nespresso-maskin. Ingen planter. Ingen gulvtepper. Den ene veggen er av glass, alle kan se rett inn. Utenfor er byen, svart og glitrende.

Det gikk ikke an å være der. Det var det første hun tenkte da hun kom inn. Men så viste han henne soverommet. Der virket det mer bebodd, og det var bøker. Hyllen hadde han bygget selv. Spesialtilpasset rundt sengegavlen, som en portal. På nattbordet lå det bøker, men ikke til pynt. Det var tydelig at de ble lest. Hun hadde ikke hørt om noen av dem, og han plukket opp den øverste boken og satte seg på sengekanten. Hun satte seg ved siden av ham, og han viste henne noen bilder, gamle pressefotografier fra Irak. «Sånn er det ikke der lenger,» sa han.

På veggen hang en hvit skjorte. Et strykebrett sto lent opp mot veggen. En skuff i kommoden var ikke lukket helt igjen, hun skimtet slips og sokker. Svarte rullegardiner dekket vinduene. Han forklarte henne at de var lystette, så han kunne sove om dagen hvis han trengte det.

Hedda går nedover skråningen igjen og kjenner varmen fra solen. Det ser ut til å bli nok en skyfri dag. Hun hadde stålsatt seg for regn, men nå er det nesten uvirkelig fint vær, og da hun kommer frem til teltet, planlegger hun å si noe til Daniel om det. Men han er ikke der.

Capsen hans ligger henslengt i gresset foran åpningen – han hadde den på seg da de skiltes i sted og han gikk mot toalettene. Hedda skygger for øynene og ser seg om, hun går rundt teltet én gang for å speide fra alle sider, men leirplassen er full av våkne mennesker nå, og Daniel er ikke å se. Da hun sjekker telefonen, finner hun ingen meldinger, og hun ringer ham to ganger, men han svarer ikke, og det er så typisk ham å bare bli borte på denne måten.

Møtestedet de avtalte i går, er en kafé på området som heter The Green Fields. Det er ikke langt unna, og etter å ha stappet en tynn regnponcho i vesken, snirkler Hedda seg ut av leiren og finner veien til to høye, trekantede plankekonstruksjoner som danner en port. To hedenske solsymboler er spikret opp på veggene, de minner om Solen, det beste kortet i tarotstokken. Kortet for glede, barnlighet, bekymringsfrihet. Det har hun ikke trukket på lenge.

Er hun voksen nå?

Det er bare noen få gjester på kafeen. Ingen av dem er Daniel. Telefonen er fortsatt taus. Det er liten grunn til å tro at han kommer hit nå, ikke etter at han lot være å vente ved teltet som avtalt, og hun kjenner ham, hun vet at han får innfall og handler ut fra dem, hun er bare aldri sikker på hvor bevisst han er på at han bryter avtaler.

Glemmer han, eller gir han faen?

Som barn ble Daniel alltid borte. Han begynte bare å gå helt uten videre, og han måtte løpes etter på gaten og i parken, han måtte ropes opp på kjøpesentre og på flyplasser. Han stakk av fra skolen. Hedda husker hvor redd hun ble når han forsvant, og det verste var at han gjorde noe han ikke fikk lov til, det var en slags skrekk forbundet med det.

Men Daniel elsker å gjøre det han ikke får lov til. Man får aldri oppleve noe gøy hvis man er lydig hele tiden, er hans mantra.

Hedda kjøper en chai og en granolabar og setter seg ved et av de runde trebordene. Der tar hun frem festivalprogrammet og ser etter eventer som Daniel kunne tenkes å oppsøke. Men det er så mye som foregår på likt.

«Glastonbury er som en by,» sa Daniel til henne da de sto på toppen av Glastonbury Tor og så utover den dagen de kom, «man rekker aldri å se alt, det er bunnløst.» Hedda kjente et grøss av fryd da han sa det. Hun så for seg at hun stupte ut i noe og virvlet nedover og nedover, som Alice i Eventyrland.

Green Fields er i alle fall tilnærmet oversiktlig, og består av åtte hovedområder. Kafeen hun sitter på, ligger på Green Futures, tydeligvis et sted for politikk, miljøvern og aktivisme. På kartet kan Hedda se at Greenpeace har et eget område litt lenger borte – neppe et sted Daniel ville oppsøkt. Forslaget hans om å møtes akkurat på Green Futures virker litt tilfeldig. Daniel bryr seg ikke om naturen. Han vil bare bruke naturen. Han vil hoppe strikk fra en bro over jungelen i Thailand, klatre i buldresteinene under Kjerag, svømme med delfiner i Rødehavet. Han vil sole seg på svabergene på Langøya.

Hedda studerer spirende pollenkorn i mikroskop. Hun teller støvbærere og undersøker jordsmonnsprøver. Hun demonstrerer mot prøveboring i Barentshavet. Hun bærer tørkede askeblader i en medaljong rundt halsen.

Da Hedda har drukket opp chaien, reiser hun seg fra bordet og går gjennom Green Futures, krysser over til Croissant Neuf, som de passerte sammen med svenskene i går, på vei opp til steinsirkelen. Da Hedda kommenterte det rare navnet, kunne Daniel verdensvant forklare at det var et ordspill på Soixante-Neuf.

«Altså 69 på fransk,» la han til, og så megetsigende på Sarah og Johanna, men de skjønte det ikke, og Hedda ble redd han skulle si noe mer, men det gjorde han ikke – han går aldri over streken når han flørter. Han kan være drøy, han kan få jenter til å flakke med blikket, men så ler han og gjør noe klovneaktig og avvæpnende, og alle i nærheten slapper av.

Kan han ha fått nummeret til Sarah eller Johanna, er han sammen med dem nå? Daniel driver ikke med dating, han bare får til å treffe folk, og mener at ting bare må flyte. Man må eksperimentere og se hva som skjer, hevder han, og hun har av og til lyst til å fortelle ham om Ulf, men ingen vet om Ulf. Det er ikke noe han har pålagt henne, eller hun ham, men det har blitt sånn. Nå går det ikke an å endre på det. I alle fall ikke sånn som det har blitt mellom dem nå.

Hedda kjenner Oslo – ut og inn. Det var i alle fall det hun trodde. Men Ulf åpnet en ny del av byen for henne. Han tok henne med til steder hun ikke ville drømt om å oppsøke tidligere – stedet på Oslo vest. Hun fikk følelsen av å gå ut av den vanlige verdenen når hun var sammen med Ulf. Hun ble så oppmerksom på seg selv, hun kjente kroppen sin, måten hun beveget seg på, førte seg, hva hun sa og hvor ofte hun lo. Det var som å ta på seg fremmede klær. Hedda var Oslo øst. Den gangen de var på Blå, og de gangene de gikk ut på Løkka, de få gangene han kom til hennes steder, var det han som stakk seg ut.

Oslo er en liten by, og det måtte jo skje en dag – at hun ble sett sammen med ham. Det var på Kulturhuset at hun møtte to venninner av Siri. Hun kjente dem ikke godt, men Ulf må ha trodd det. Hun hilste på dem ved baren, hun klemte begge to, en av dem sa noe hun lo av, og han reiste seg fra bordet og kom mot dem. Hun tok inn hele ham i et raskt, skarpt blaff. Øynene hans, våkenheten og vaktsomheten der. Svingningene mellom varme og steilhet. De rette skuldrene. Hendene, håndleddene. Måten han skakket på hodet og løftet haken på. Det prøvende smilet.

Men dette var det jo bare hun som så. Andre ville se den mørke dressen, de dyre skoene, dokumentmappen på stolen ved siden av ham.

Hedda gikk rett inn på toalettet, før han rakk frem til baren. Hun ble værende der helt til hun var sikker på at hun ikke lenger ville måtte gjenoppta samtalen med de to. Da hun kom ut, hadde de satt seg i motsatt ende av lokalet, og Ulf satt ved bordet igjen. Han hadde ikke noe uttrykk i ansiktet, fulgte henne med blikket helt til hun satte seg, og så sluttet han å se på henne.

Ulf har ikke meldt noe mer etter at hun svarte på den korte meldingen hans kvelden før. Den slags ville ha såret henne før, om noen meldte kort og formelt eller lot være å svare. Hun ville tolket, gått i ring, hun ville ha spurt Daniel om hva han trodde. Og han ville ledd og sagt at hun var klamrende, at man ikke måtte kreve, at man ikke måtte være en sånn person.

Du er så fri, sa Ulf en gang, og hun smilte og følte hvor sant det var. Hun hadde gjort ham til en hemmelighet, og hun ga ham så lite, ikke en eneste bekreftelse, ikke et eneste ord om hva han betydde for henne, hun hadde gjort det umulig for ham å komme med noen som helst form for erklæring overfor henne, hun holdt ham på plass der han var.

Men han holder jo henne også. Han holder henne på plass der hun er, han holder henne uten ord, uten løfter, hun kommer seg ikke opp.

Hedda skal til å sjekke telefonen igjen da en bevegelse i sidesynet får henne til å snu seg, og hun skvetter.

Rett bortenfor henne står en person med heldekkende maske. Den er mørkegrønn, nesten svart, og det er som om den er smidd av bladverk. Opp fra pannen stikker to geitehorn, som på Djevelen. Personen står stille nå, det går ikke an å se om det er en kvinne eller en mann, en svart skjorte henger rett ned. Maskebæreren flytter blikket, tar et skritt bakover, snur seg og går.