Lars Lillo-Stenberg

NINI

Alle ville være der hun var

husker godt

hjemme hos dem

at jeg ble

svært fornøyd da hun sa

nå må du være snill

syng den om igjen

den er så bra

ingen dro

før neste dag

vi sovnet der

hjemme hos dem i syttisyv

og hun var stor, vakker og glad

alle ville være

der hun var

(Lars Lillo-Stenbergs sang om Nini, skrevet i 2016)

Skrevet i januar 2015

Jeg blir spurt

I MIDTEN AV JANUAR 2015 ligger jeg halvvåken i sengen da iPhonen vibrerer og displayet viser Thorvald Stoltenberg.

Jeg hadde ham lagret fordi han hadde ringt meg et halvt år før, rett etter at hans yngste datter Nini døde, femtién år gammel. Thorvald spurte da om jeg kunne tenke meg å synge noe i begravelsen. Imponerende fattet og vennlig var han da han fortalte at en hjertesvikt faktisk var dødsårsaken. I begravelsen sang jeg «Livet er en liten dings», og jeg sa også noen ord om mitt forhold til Nini som ungdomsvenn.

Denne morgenen et halvår etter, tar jeg telefonen forundret over hva han vil snakke med meg om. Thorvald forteller meg at flere forlag har tatt kontakt for å lage en bok om Nini, men det er uvisst hvem de vil skal skrive den. Han sier han har sittet og lest arket jeg ga ham etter seremonien, med det jeg sa i kirken, og at det har rørt ham i ettertid. Nå har han bestemt seg for å spørre meg om jeg kan tenke meg å skrive en slik bok.

Jeg blir veldig overrasket, føler meg umiddelbart smigret, og jeg føler meg også umiddelbart nervøs. Smigret fordi jeg kjenner på hvor ærefullt det føles å bli gitt en slik tillit fra en mann som Thorvald Stoltenberg. Jeg tenker på alle de hyperviktige telefonene han har bestemt seg for å ta gjennom et langt liv til innflytelsesrike mennesker rundt omkring på hele kloden.

Nå ringer han til meg?

Men jeg blir like fort nervøs, fordi folk tror at jeg har skrevet bøker, men det har jeg jo ikke. Jeg har svært begrenset erfaring med slikt.

Det er det ene. Det andre er at jeg ikke får noe klart bilde av hva slags bok som skal skrives, selv om hennes spesielle bakgrunn og livsløp gjør at mange lurer på hvordan Nini Stoltenberg egentlig var.

Man kan trygt si at det å være sprøytenarkoman og søsteren til statsministeren gir muligheter til å treffe både de nederste og de øverste på samfunnsstigen.

For å si det slik: Hun burde ha skrevet selv.

Jeg kan forstå tanken bak å ringe meg, men det er så lenge siden hun og jeg traff hverandre. Og likevel, om jeg nå snakker med andre som kjente henne i ulike perioder av livet hennes, og vi setter sammen et puslespill, så må vel et slikt puslespill ha en litterær verdi?

Det viktigste rundt narkomanien har hun snakket om selv. Skal det likevel være hovedtemaet? Ja, kanskje er det den sterkeste historien, i hvert fall med tanke på at Nini ble så syk, men klarte å kjempe seg opp igjen til en friskmeldt posisjon der hun også greide å gjenfinne selvrespekten. Hun ga landets narkomane en uredd stemme etter at hun selv sto frem som narkoman.

Men jeg kjente henne for lenge siden, før alt dette.

Skrevet i februar 2015

Bestemmer meg for å skrive

NÅ HAR DET GÅTT noen uker siden Thorvald henvendte seg til meg, og jeg har tenkt en del på hva slags bok dette bør være. Skal den handle om hele livet hennes? Hvordan finner man den litterære dramatikken? Må jeg skrive om den og den kjæresten? Den og den jobben? Den og den festen?

Innledningsvis har jeg bestemt meg for å skrive ned alt jeg kan komme på når jeg tenker tilbake på tiden da jeg kjente Nini. Bare skrive uten filter. Jeg har jo aldri notert noe, jeg må bare sette meg ned og prøve å mane frem minner. Jeg er ikke så verst til å huske ting, kanskje er det en del å skrive ned.

Jeg starter med en høst for snart førti år siden. Jeg gikk i åttende klasse på Steinerskolen på Hovseter, høsten 1976. Jeg gikk i 8A og var fjorten år. Jeg spilte gitar og hadde tidvis ganske langt hår, jeg hadde laget en sang som het «The freak» året før. Jeg følte meg moden på mange måter. Denne høsten hadde jeg røkt sigaretter i over et år, og drukket alkohol, mest øl, nesten hver helg. Ja, allerede i 6. klasse hadde jeg fått tak i øl og stjålet fra fars South State-pakninger da vi bodde i Bergen.

Neil Young var for lengst blitt den jeg beundret mest. Denne høsten hadde jeg til og med kjent på hasjrus. Jeg og Bobbo fra klassen prøvde et par ganger rett etter skoletid, og så på fest med broren min ute i Stabekk der Stevie Wonders ferske Songs in the key of life gikk på full guffe på noen digre høyttalere. Jeg satt paralysert i hasjrusen og hørte det kraftige basspillet på låta «I wish». Jeg måtte sitte helt stille, ellers fikk jeg noia.

Men jeg hadde til gode å oppleve noe intimt med en jente. Det var for så vidt helt normalt, og jeg hadde ennå håp. Dessuten hadde jeg opplevd mange underlige situasjoner – som å sitte og spille gitar for to kjærestepar fra klassen som klinte i hver sin stol.

Jeg bodde i Thomas Heftyes gate på Frogner og tok 20-bussen og Østeråsbanen til skolen hver dag. Omtrent ingen i min klasse bodde på min kant av byen, de fleste bodde utenfor sentrum. I B-klassen var det derimot mange som møttes på Majorstuas T-baneperrong. Jeg kjente ingen av dem, men jeg la merke til at jentene fra B hver morgen var overdrevent salige over å se hverandre. Lange klemmer med lange hjemmestrikkede gensere. Noen hadde kjoler under genserne og til og med olabukser under kjolene igjen. Mye lilla. De var mye mer «steinerske» enn jentene i min klasse, mer frika. En av dem var ganske rund, men så ut til å være lite hemmet av det. Det var nesten som om hun var frontfigur for jentegjengen. De hadde en kul energi, disse jentene, akkurat som om de visste mer om hvordan jenter på Steinerskolens ungdomstrinn skulle være. Den runde var Nini. Navnet ble stadig ropt, det var derfor jeg snappet det opp. Og i ungdomskafeen på julemarkedet kom broren og spurte etter henne. Han hadde langt hår, var pen og barsk og så ut som Sølvpilens djerveste kriger. Månestråles bror, liksom, men det var altså Nini han spurte etter.

Jeg skulle gjerne blitt kjent med disse menneskene, men det lå ikke an til det. De hadde nok med sitt og enset ikke meg, der jeg sto og småglante. Vinteren kom, og uti februar ringte min bror Ole og ba meg ta med gitaren bort til Lille Frogner allé. Der var Ole på en stor bursdagsfest for Camilla Stoltenberg.

Da jeg kom til huset, var det i seg selv veldig spennende. I hele byen finnes det vel ikke et mer pittoresk sted å ha en bolig. Det var en svær fest med jazzband i endestuen. Jeg vet ikke hvorfor Ole sa jeg skulle ta med gitaren, det var jo jazzband og greier. Men det var mange stuer, det føltes i hvert fall sånn. Og kjære Ole likte å ta meg med, selv om jeg bare var fjorten år. Han var min første manager.

Jeg trodde jeg var spesielt privilegert når det gjaldt å få henge med på storesøskens fester, noe jeg også var. Det var jo ingen andre enn meg som kom på skolen og fortalte om sånt. Men her var det en jente som straks ga meg inntrykk av å være svært vant til dette. Når jeg var med på sånne fester, pleide jeg å sitte rolig på en stol. Jeg var mest brukbar til gitarspilling og å snakke om musikk, spesielt Neil Young, men jeg fikk av og til høre at det var fint å prate med meg, selv om jeg snakket veldig utydelig. Det fikk jeg stadig høre hjemme.

Men hun jeg traff på denne store festen var på fornavn med alle og snakket til dem som om hun virkelig var «en av gutta». Nini var, eller påberopte seg å være, like mye midt i smørøyet her på bursdagsfesten til storesøster som på Majorstua-perrongen med sitt ungdoms-frike-steiner-venninne-hoff. Jeg tror Nini syntes det var gøy å se meg der, hun kjente meg igjen. Det virket som hun gjerne ville røyke hasj, hun var litt rastløs og jeg mener noen ba henne kule’n ned litt, men dette er bare en fornemmelse jeg har, og det er fornemmelser mye av det jeg skriver, er basert på.

Jeg husker at jeg ble begeistret over hvor hyggelig det var i dette hjemmet, jeg så mye som lignet på noe jeg likte. Mange av vennene til Camilla virket som noen som kunne vært venner av mine brødre, og noen var også det. Det virket som om de hadde en eller annen forankring i et samfunnsengasjement. Et fokus. Vennene til brødrene mine hadde sikkert også det, men Halvors venner var hakket mer musikkfrikete og Oles venner hakket mer fokusert i retning Theatercaféen. I Stoltenberg-hjemmet kunne jeg oppfatte både noe jeg kjente igjen og noe jeg ikke kjente igjen, men likte.

Litt rot var tillatt, og det litt tilfeldige. Det var en familiær følelse, som å møte slekt man ikke visste om.

Og Nini var lillesøsken, akkurat som meg. Jeg skulle gjerne husket hva vi snakket om.

Sa hun noe kritisk om læreren sin, mon tro? At klassen var delt opp «for og mot» ham?

Thorvald skriver i sin selvbiografi at Nini ikke likte seg på Steinerskolen, og det stemmer nok, det var noe som utviklet seg galt mellom henne og lærer Eriksen. Men jeg kan likevel ikke skjønne annet enn at det må ha vært mye trivsel i klassen hun gikk i – en veldig fargerik klasse, med mange personligheter. Det var mange hyggelige og spesielle folk i min A-klasse også, som jeg ennå treffer. Men jeg sitter fortsatt med et inntrykk av at B-klassen eksploderte av individualister. Klasseforstanderen deres, Terje Eriksen, var også et meget spesielt menneske. For fem–seks år siden hadde vi trettiårs-gjenforeningsfest hjemme hos oss, med både A og B. Nini var også der. Da danset vi ringdans med Eriksen til klokken fem om morgenen til David Bowies Ch-ch-ch-ch-ch-changes.

Etter Camillas fest håpet jeg at mitt møte med Nini ville bety en mulighet for å gjenoppta kontakt i skolegården uka etter, men slik ble det ikke. A-klassen holdt til i nybygget og B-klassen holdt til i det gamle, vi så hverandre ganske lite. Det ble med det lille nikket på perrongen i ny og ne.

Men den første sommerferiedagen i 1977 sto jeg sammen med Sam fra klassen og en venn fra Bergen som het Thorleif, på en annen perrong, nemlig på Vestbanen, og ventet på å stige på Vestfoldbanen til Sandefjord. Der sto ikke bare Nini, men også en håndfull jenter til fra skolen, blant annet noen fra niende klasse. Therese Bjørneboe var kanskje Ninis nærmeste i B-klassen. Både hun og søsteren Marianne var med.

Da jeg sa hei, var Nini overstrømmende glad og sa: «Jøss, hei, Lars, hvor skal dere?» «Vi skal til Kjerringvik», sa jeg. «Det er jo rett ved oss, vi skal til Ula», sa Nini.

«Da må dere komme bort til oss på besøk, det blir kjempehyggelig», sa hun og smilte kult.

Vel om bord på toget var vi tre gutta ganske enige om at vi skulle ta imot invitasjonen.

Den raskeste måten å komme seg fra Kjerringvik til Ula på, er via sjøen. Men å ta ut båten etter vinteropplag er jo litt omstendelig. Man bør først pusse litt, så vaske skroget, male med bunnstoff som trenger timer med tørking, så få båten ned til vannet ved å rulle den på stokker, så hente tiljer, årer og motor og bensintank i kjelleren i Kjerringvik-huset. Motoren var en hvit 15-hesters Yamaha fra 1971. Ganske tung, vi brødre pleide å være to om å frakte den ned til sjøen, for den måtte bæres på en hundre meter kronglete sti og ned på et litt glatt svabergparti. Men Sam var sterk, han tok hele motoren på skulderen og labbet ned til sjøen. Til og med den sylferske skiva til Neil Young, American stars ’n bars, som jeg hadde gledet meg til å høre på bambinospilleren, lå igjen i den uoppakkede kofferten.

Alt dette ramser jeg opp for å gjøre et poeng av at vi satt i båten og dro startsnoren bare en halvtime etter at vi var kommet til Kjerringvik. Vi skulle til Ula fortest mulig.

Vi kjørte i en gammel 15-fots gressvikjolle med enkel bunn, og i hastverket hadde vi ikke tenkt over den leie vinden som nesten alltid dominerer de første ferieukene rundt sankthans. Da vi kom utaskjærs sør for Martaholmen, var det krappe, store bølger som dasket og sprutet inn på oss. Dørken skalv som gelé. Det var deilig omsider å komme inn sundet til Ula, der dro vi båten opp på stranden og fikk fort lokalisert huset til Stoltenberg-familien. Det lå i Ula sentrum, omringet av tolv–femten andre hus som alle var hyggelige og gamle.

Vi var gjennomblåste av saltvann og overmot da vi steg inn via verandadøren, og der ble vi møtt av en åpenbaring jeg alltid kommer til å huske: cirka femten skeve jenter med blanke smil. Sverre Næsheim fra Ninis klasse og hans bror Yngve satt der også. De hadde hytte ved Kjerringberget og ble fort mine nærmeste venner. I tillegg til Steiner-jentene hadde det dukket opp flere venninner av Nini, men hun hadde også rukket å ta med seg deler av Sandefjords cannabisfokuserte ungdom. Og en av dem var en kar som satt i lotusstilling på gulvet med flat, tonløs stemme og rett, kamgredd midtskill. Det var han som sørget for forsyningene. På gulvet sto det en bambinospiller og spilte Leonard Cohens greatest hits.

Fem minutter senere var Sam, Thorleif og jeg også skeve. Jeg tenkte at dette var en fantastisk start på sommeren.

Det var så hyggelig der, vennlig slitent og inkluderende, et hus med velbrukte møbler og gamle bilder, blant annet et portrett av en veldig vemodig gutt. Kjøkkenet var i litt mørke blåfarger, og i annen etasje var det tre eller fire superkoselige soverom, der rommet i enden hadde sovealkover på sidene og en slags fransk vindusveranda mot Ulas havn. Det var et slikt hus du kommer inn i, og etter få sekunder merker er en egen verden. Akkurat som noen hus ikke er tomme når det ikke er noen der. Og da mener jeg ikke at dette huset var skummelt. En litt nifs og kvisete midtskilltype fra Sandefjords hasjfokuserte ungdomsmiljø med tonløs stemme, var ikke nok til å lage sprekker i det deilige og trivelige der i gården. Husets vertinne Nini hadde dessuten en trygghetsskapende effekt. Alle skulle være med, og alt var gøy. Hun hadde liksom kontrollen i det ukontrollerte.

Men nå ville Nini sette på «Gloria» med Patti Smith, og da ble det faktisk litt mer skummelt.

Låta smyger seg inn i en suggererende, litt destruktiv prepunk-energi. Jeg var ikke helt vant til sånne gærne og poetiske rockedamer, hvem var vel det i 1977? Jeg var ikke vant til Leonard Cohen heller, og om ikke han var voksen-gammel nok, så ville Nini etter Patti Smith sette på noe helt annet, nemlig «… livet er ikke det værste man har, og om lidt er kaffen klar» med den danske sangeren Povl Dissing som nesten hørtes senilgammel ut. Alle disse tre platene, i tillegg til danske Gasolin’, ble soundtracket i Ula denne sommeren. Og alt sammen gjorde sterkt inntrykk. Jeg var nesten ikke i Kjerringvik, og en gang etter at bergenseren og Sam hadde dratt, sov jeg over i en eller annen seng, eller mest sannsynlig på sofaen i stuen. Denne morgenen kom en blek, lav jente som røykte mest hasj av dem alle og sa at jeg burde ta oppvasken. Den var stor. Aldri senere har jeg sett en større oppvask, tror ikke det fantes noe rent igjen i hele huset da jeg satte i gang. Jeg hadde ikke vært med på alle middagene, men ok, alt for damene.

Etter et par timer begynte jentene å stå opp og jeg var ennå ikke ferdig, oppvasken går ikke spesielt fort den dag i dag. Og jeg visste jo ikke hvor jeg skulle sette alt sammen. Da sto Nini der og spurte meg hvilken dag det var.

«Jeg tror det er torsdag», sa jeg. «Ja, men jeg mener, hva heter det for noe igjen …», gliste Nini. «… dato er ordet! Jeg må dra til byen 1. juli.»

Da kom jeg plutselig på at det var ganske synd på meg. Her hadde jeg stått i timevis med en oppvask og så var det 30. juni. Min egen 15-årsdag. Da Nini fikk høre det, ropte hun: «Neeeeei, er det sant? Vi må jo skynde oss å lage kake!!»

Og så lo hun og sa at jeg ikke måtte vaske opp en eneste ting til og dro av gårde barbent for å kjøpe kakeingredienser. Ninis venninne Thea, som var eldst i huset og antagelig fungerte som en slags storesøster og verge, dro til Sandefjord og fikk tak i den nye plata med Crosby, Stills & Nash. Hun hadde også tatt vare på et intervju med dem fra musikkavisa Rolling Stone, som hun forærte meg, jeg var veldig takknemlig og imponert. Jeg tror jeg har det intervjuet et sted fremdeles. At de ble gjenforent etter syv år, var jo en sensasjon.

Nini var som sagt god og rund, jeg likte henne godt, det var lett å bli venn med henne, og lett å like å være sammen med henne. Men jeg ble nok ikke betatt sånn som jeg kunne bli, det sørget blant andre Therese Bjørneboe for, uten å vite det selv. Hun var Ninis bestevenninne fra skolen, og jeg syntes hun var så mystisk og pen. I tillegg virket hun litt farlig på den måten at hun lot til å være totalt uinteressert i meg, og det har jo alltid en tiltrekkende effekt. Det med farlig kan kanskje også ha hatt noe å gjøre med at hun hadde mistet faren sin på denne tiden. Jeg hadde sett et intervju med Jens Bjørneboe på tv og tenkt at han måtte være Norges mest velformulerte og intellektuelle mann.

Nini var jo egentlig så vakker, men jeg tenkte kanskje ikke nok over det, vi hadde bare en så fin kontakt og vennskapet fikk fort et svakt søskenpreg. En natt løp vi ut til båten, jeg hadde foreslått at vi kunne dra ut til Svenner fyr som en fleip, men Nini sa: «Jaaa, det er klart vi skal dra ut til Svenner nå, jeg har jo nesten aldri vært der, ååhh, Lars, kan vi ikke det, ’a?»

Vi var altfor mange for «Lynet» (Det var det vi brødre kalte gressvikjolla. Jeg tror det var noen uker i 1971 at den var Kjerringviks raskeste båt.) Så jeg sprang nok litt bekymret ut verandadøren med de andre og da vi kom ned til stranden, badet Nini med den store kjolen på. Fulle og skeve var vi jo hele tiden, og noen hadde dratt ut båten fra stranden da vi kom ned, slik at den hadde begynt å drive av gårde på egen hånd. Nini ville svømme utover og hente den, og den store brune bomullskjolen ble tatt av vinden og sto som et spinnakerseil. Det er klart jeg likte Nini godt for nettopp sånne ting. Vi kom oss ut til Svenner i en svært ulynete fart med syv–åtte personer om bord, og lusket oss som indianerspeidere mellom bygningene i «adgang forbudt»-området opp til fyret. Dette var litt før soloppgang klokken fire om natten, men det var allerede lysnet. Da kom det plutselig en mann med skjegg og pipe ut av maskinhuset, og vi fikk noia, men Nini ble bare stående og hilse på mannen. Ganske fort ropte hun på oss og sa at han ikke var farlig, nei da, vi kunne bare bli med opp i fyret, han skulle opp og ta på blending foran lampene. Sånne lakener, slik at lampene ikke skulle reflektere solen når den kom.

Jeg husker han spurte hvor vi kom fra, og at Nini svarte «Ula». «Jaha, kor er det?», sa han på nordnorsk, da ble vi litt redde likevel, siden Ula var det nærmeste tettstedet med nærmeste butikk, og vi trodde han hadde vært der hele livet. Men så viste det seg at han hadde kommet dit for første gang den samme uka. Han viste oss flere underlige rom på vei opp trappene, hvor folk som ble gærne hadde blitt innelåst. Nini ville ikke gå inn der. Vi sto oppe i fyret et kvarter med den skjønne og litt dramatiske utsikten og fikk med oss en formidabel soloppgang i retning Færder, mens cannabiseffekten sakte gled ut av kropp og sinn og ble erstattet av lengsel etter en seng. Kanskje det var da jeg havnet på sofaen når vi kom tilbake.

Det var mange jenter som ga meg oppmerksomhet når jeg satt og spilte Neil Young-sanger på gitaren, som «Old Man» og «Helpless». Men jeg følte meg faktisk som en gammel og hjelpeløs mann, for jeg kan bare si det med en gang: Det ble ikke noen kjæreste denne sommeren heller. Det skulle faktisk ta noen år. Det ble ikke noe sånt før jeg fylte tjue. Det var akkurat som om åpenheten og den gode kontakten også skapte sjenanse. Sånn ble det ofte for meg.

Nini var litt til og fra Ula utover sommeren, men Thea var der nesten hele tiden, og hun og jeg snakket om det meste. Kanskje til og med om slike ting. Thea var også i høy grad noe for seg selv, jeg tror hun tenkte at hun var litt synsk, og jeg likte å tro på det. En gang mange år senere banket jeg på døren hennes, og hun sa «hei, Lars» nærmest før hun åpnet den, og da hadde det gått et år siden forrige gang. Hun sa hun visste at jeg kom denne dagen.

Jeg tror Stoltenberg-familien kom ned en ukes tid også denne sommeren, jeg har et minne om at pappa Thorvald gikk rundt med et slags miniskjørt på seg. Og at Camilla med en venn sto og vinket naken ute ved klippene da vi passerte med båten. Broren til Månestråle var vel innom en gang, men for det meste opptatt på Utøya eller med et annet politisk sommeropplegg. Eller hva vet jeg.

Jeg skjønner ikke at jeg fikk tid til all denne festingen, eller at jeg orket og ikke minst hadde penger til det. Jeg traff jo Yngve og Sverre masse på hytta deres også, og brødrene og fetterne mine i Kjerringvik, festing der også. Mutter’n lot meg gå overalt, og det var umulig å nå meg på mobilen, for den var jo ikke funnet opp.

Under nok en Ula-tur i august satt Nini og jeg oppe sent og røykte en joint før vi la oss i enderommet, i hver vår alkove på hver vår side. Jeg fikk ikke sove, var skev og overtrett, da jeg så to bøker av den til dags dato ukjente forfatteren Finn Øynes. Bind 1 og 2 om Terje Vigen. Jøss, tenkte jeg, er det en så lang historie?

Jeg tenkte at dette sikkert var noe jeg kunne lese et par sider av for å få sove. Jeg leste nemlig aldri noen ting, spilte bare gitar og hørte på plater og gikk på kino. Men det som skjedde nå, var at jeg opplevde denne historien om Terje Vigen, altså Ibsens underlige gråsprængte via denne Øynes, som helt vanvittig bra. En fortelling spekket med masse skjebnefylt dramatikk, jeg var helt satt ut. Bøkene var på seks hundre sider, og jeg sovnet aldri dette døgnet og måtte sniklåne bøkene for å bli ferdig.

Det er kanskje den sterkeste bokopplevelsen jeg har hatt, og av den grunn har jeg selvsagt ikke turt å lese dem om igjen som voksen. Og nå er ikke Nini her og kan ligge og sove i en alkove på den andre siden, og ikke røyker jeg hasj lenger heller. Karin Stoltenberg, som jeg ringte til og høflig innrømmet lånet overfor, var streng på at hun måtte ha bindene tilbake, for også hun mente at dette var et viktig verk. Det er for øvrig umulig å få tak i disse bøkene nå, men jeg har en gotisk utgave fra et antikvariat. Søker du på nettet i dag, finner du ingenting om Finn Øynes.

Da skolen startet etter sommerferien, var forventningene til det sosiale litt annerledes. Nå kunne jeg henge med gjengen på Majorstua-perrongen.

Det å bli kjent med Nini, Therese og Sverre gjorde meg litt sugen på resten av B-klassen, og noen dager inn i september kom Lotta, det høyeste mennesket i B, med masse krøller og sterk personlighet, som minnet om noe fra Mummidalen, og inviterte absolutt alle på fest hjemme hos henne førstkommende helg. Hun bodde i Nøklesvingen på Bøler. Jeg kan faktisk ikke huske om noen fra min klasse ble med i det hele tatt, men Jørgen, som jeg også kjente, ville gjerne bli med. Så der satt jeg, Jørgen og gitaren på T-banen østover for første gang. Jeg var imponert! Den ene drabantbyen etter den andre ble passert mens banen suste av gårde, ut i et område som virket uendelig. Jeg tenkte at det egentlig var her de bodde, alle sammen, de som bodde i Oslo.

Det var en bra fest, den varte fra fredag til søndag. Nøklesvingen besto av rekkehusleiligheter med hvert sitt atelier. Lotta var datter i kunstnerfamilien Gøransson, og Steff og Kai fra nabolaget var på festen, jeg lurer på om ikke brødrene Nielsen var innom i løpet av helgen også. Kai var sønn av maleren Thorstein Rittun og var en imponerende moden og selvsikker kar. Han var liksom utvokst, jeg synes han var like voksen da, om ikke mer, som når jeg treffer ham nå.

Jørgen hadde ikke røkt hasj før, tror jeg, og nå hadde han i tillegg hørt «God save the queen» med Sex Pistols. Og etter et par trekk tok han fullstendig av, ja, jeg lurer på om han faktisk hadde med Sex Pistols-plata selv og maste seg til å sette den på minst fem ganger. Til min overraskelse begynte han å fikle med noen sikkerhetsnåler og begynte å blø og greier. Det var underholdende, men … litt pinlig også. Jeg kjente jo ikke disse folka og Jørgen var liksom mitt bidrag på festen. Jeg tror jaggu han fikk stukket en stor sikkerhetsnål gjennom kinnet, og dette var lenge før noen hadde hørt om piercing. Men disse gutta lot seg ikke imponere, han høye som het Jon satt og gliste et glis som bare han selv forsto. Neste morgen var det en gjeng som hadde ligget over. Blant dem var jeg.

Jeg vet at dette ikke handler mye om Nini, men det var som sagt mange spesielle i denne klassen, folk som var flinke til å være ganske rare og sprø. Jon kunne sitte alene på T-banen med et dumt lommetørkle oppå hodet. Axel kunne strippe, og apropos sikkerhetsnåler og selvplaging: En gang stilte han seg opp på en stol og la en ølkork i brystlomma og utstøtte så noen patetiske, overfeminine nytelsesstønn som gikk gjennom kroppen. Så åpnet han buksesmekken, tok ut saken sin og dro forhuden tilbake og der dukket ølkorken opp igjen mens han så på oss med et granskende, alvorlig blikk.

Axel hadde altså gått et sted og planlagt og forberedt dette. Ganske sykt, og jenter var til stede. Aldri hadde jeg turt å prøve meg på noe lignende, og hadde jeg gjort det, ville det blitt trist. Og vondt. Men Axel fikk det til på en slags kunstnerisk måte.

Senere, hjemme hos Nini i Lille Frogner allé, var det mange telefonapparater, og det ble selvsagt tulleringing, mens jeg og en annen bare hørte på i to av de andre rørene. Der var Nini i gang med Kirkens Nødhjelps krisetelefon. Hun la ut om alle mulige problemer, hun skjønte ikke alt som sto i Bibelen, klarte ikke å komme i kontakt med Gud og måtte ty til alkohol og narkotika på grunn av dette. Vakthavende nødhjelper var en from ung mann, og så tok plutselig Therese over snakkingen og sa at hun hadde så forferdelig vanskelig for å forstå dette med kvinnelig orgasme. Hun hadde bedt og bedt til Gud for å kunne erfare dette, og lurte på om han kunne hjelpe. Mannen forsto at dette var trist, og prøvde å komme til orde, men da tok Nini over og sa noe helt annet og lot som hun ikke husket noe av det Therese hadde sagt. Frem og tilbake, ikke rart at kirkemannen syntes at hun forandret seg hele tiden. «Ja, det er derfor det er så grusomt», sa Nini, «jeg har en splittet personlighet, jeg trenger nødhjelp!» Kirkemannen ble til slutt helt fortvilet og sa at han ikke kunne snakke mer. Jeg syntes de var ganske slemme og fantastiske. Therese snakket mest om sex, Nini var litt mer sjenert på det området. Men de imponerte, begge to, og jeg tror at utenom meg var det to jenter fra min klasse som også var til stede, Ellen og Ragnhild. De hadde bestemt seg for å forandre litt på stilen, skaffet seg afghanlignende pelsjakker, det var det frikerne skulle ha, og nå ville de finne ut hvorfor jeg bare var sammen med disse fra B-klassen. Og en liten periode var disse fire jentene og jeg ofte sammen. Nå hadde tydeligvis Nini og Therese tøffet seg litt for disse som var litt mer skikkelige.

Jeg husker jentene og jeg satt oppe på det lille kvistværelset mitt i Thomas Heftyes gate, et skeivt rom i tredje etasje med skråtak. Jeg var ganske slem, siden jeg plutselig underholdt disse jentene med å spille et kassettopptak fra begynnelsen av åttende klasse. Da hadde Ellen og Ragnhild vært på fest hos meg og blitt fulle på Mateus rosévin og skreket ellevilt at de bare ville høre én plate, og det var «I love to love» med Tina Charles. I forhold til Patti Smith og Leonard Cohen var Tina Charles like kult som om Elverums arkitektur sammenlignet med Romas. Nini og Therese så ut som de hadde vært med på en sensasjon. «Likte dere Tina Charles?» spurte de og måpte. Stakkars Ellen og Ragnhild hadde god grunn til å se fortvilet og skuffet bort på meg. Jeg har en slemming i meg, tenkte jeg. Kanskje tenkte jeg også på de gangene disse to hadde klint med andre gutter mens jeg fungerte som taffelmusikk på gitaren. Altså at Tina Charles-historien var en ubevisst hevn fra min side, og at Ellen og Ragnhild ikke bare skulle komme her og komme her og late som de plutselig var blitt frikere.

Vi mente i hvert fall det var på tide at de prøvde en joint, og så røykte vi, alle fem, på det lille rommet som bare hadde takluke, og den sto ikke oppe, for det var ganske kaldt ute. Så røyken lå tett, vi røykte jo sigaretter hele tiden også. Da begynte jeg å bli slem igjen, for etter hvert som rusen vokste, kom trangen til å innbille seg ting. Jeg spurte om de andre hadde lagt merke til at ikke bare taket var skrått, men at gulvet også skrånet ned mot hjørnet av huset. Jeg fortalte at dette hadde utviklet seg mer og mer i det siste, og at det en vakker dag ville føre til at dette rommet skled ned av huset, bare sånn plutselig, «svupp!». Det kunne skje om hundre år, ti år, eller om ti minutter.

Jeg har fått høre fra Ellen i voksen alder at hun ikke turte å dra inn røyken, kanskje gjaldt det Ragnhild også. Jeg tenkte i hvert fall at Ellen og Ragnhild skulle få spader, siden det nærmest var første gang de røykte en rev, men det var Nini som fikk skikkelig noia.

«Nei, nei, nei, Lars!! Pass på, ikke sitt så nærme hjørnet!!»

Så reiste hun seg opp og gikk bort for å holde i dørhåndtaket med begge hender. «Dette rommet er jo dødsfarlig, vi kan ikke være her!!!» Nini var redd, men jeg så at hun syntes det var gøy også, det var plutselig en veldig følelse av action.

Det var det jeg syntes var viktig med hasj, man kunne få helt vanvittig latterkick, men så var det også denne deilige frykten. Den var som et krydder: Hvis du tenker deg fårikål, så er det pepperkornene som gjør den deilige smaken av lam og kål så uimotståelig. I hasjrusen var det pepperkornlignende biter av frykt, som gjorde det så deilig å le. Jeg husker så godt Nini som fikk noia. Hun tviholdt i dørhåndtaket og sa at vi måtte komme oss forsiktig vekk fra hjørnet, men hun åpnet ikke døren selv. Hun hadde litt lyst til å stå der og være redd. Og le.

Denne høsten var jeg mye sammen med alle i Ninis gjeng. På nyttårsaften var det en slags felles fest på hele Lille Frogner, i Theas leilighet og oppe hos Stoltenberg. Jeg husker det var lange klemmer med Nini, Therese, Ellen og Ragnhild ved midnatt; den litt voksne anledningen til å være nær disse jentene jeg ellers bare hadde et tett hjerneforhold til, det var sånne små ting som hadde virkning på den ukyssede femtenåringen jeg var.

På våren dro jeg på hyttetur til Ula med disse fire jentene. Vi tok med alle dynene ut på gresset siden det var litt kaldt og bare lå der halve dagen med rødvin og min kassegitar og masse Neil Young-synging.

Jeg vet det høres ut som en uendelig lang hasj- og alkopakke, alt sammen, men det var sikkert ikke sånn. Det er bare hjernen min som husker disse bildene, det må jo ha vært mye annet også. Men jeg husker ikke at vi dro på fottur i Rondane, for å si det sånn. Ellens familie hadde hytte på Mysusæter, kanskje vi var på ski der i påsken, men det var neppe med Nini. Når jeg tenker på henne, husker jeg ikke sånne ting. Men når man hang med Nini, slik jeg gjorde på denne tiden, var det hele tiden et sterkt håp om at noe fantastisk skulle skje neste helg. For min del tror jeg at jeg hele tiden ubevisst så for meg konturene av noe romantisk. Jeg tenker at Nini også var litt sjenert når det gjaldt disse tingene. At hun var mye mer sosialt modig enn meg, men samtidig sjenert. Hun gikk med store kjoler eller gensere, som om hun ville skjule noe, kanskje noe mer enn de ekstra kiloene. Jeg ville først og fremst skjule at jeg var så sjenert, jeg satset på å være snål, si noe rart, det var min store genser. Når jeg dro til Nini og kom før de andre, var det behagelig at vi hadde en sosial og en sjenert del som passet sammen. Det var avslappende å møte henne, og jeg tror jeg virket avslappende på henne, men herregud, det var jo bare en kort periode. Alt virker så stort trettifem år etter. Men jeg syntes det var drithyggelig. Hyggelig og rart, og rart var bra.

En kveld jeg dro bort til Nini uten noen avtale, åpnet Thorvald døren og sa: «Hei, Lars, kom inn.» Og da jeg la fra meg yttertøyet, sa han: «Bare sett deg på kjøkkenet der med oss, du.» Jeg hørte noen rør som suste, så jeg tenkte at Nini var på badet. «Virru ha et glass røvin?» sa Thorvald med sin koselige og slurvete uttale. «Ja takk», sa jeg. Så gikk det en stund med småprat, jeg begynte å lure på hvor Nini var, for jeg skjønte at det var Karin som hadde vært på badet. Men jeg spurte ikke, akkurat som om jeg ville gi inntrykk av å være helt uanfektet og at det å ha en lett og ledig samtale med de eldre var verdens mest naturlige ting for meg. Så spurte Thorvald om jeg tok et glass til. «Ja, tusen takk.» «Virru ha en brødskive?» lurte Thorvald. «Ja, kanskje det», sa jeg. Og så sa jeg endelig, mens Thorvald sto og vasket opp eller noe, for jeg husker at han sto, da sa jeg endelig: «At hvor er Nini, forresten?» Og Thorvald svarte: «Eeøøeeø Nini? … Jeg vet faktisk ikke hvor hun er, jeg … Karin», ropte han inn i stuene, «vet du hvor Nini er?» «Nei, hun dro ut for et par timer siden!» ropte Karin.

Da gikk det opp for meg at Thorvald hadde invitert meg inn i god tro om at det var ham og Karin jeg kom for å besøke. Det var jo veldig rart, tenkte jeg, men fint også. Jeg ble sittende med Karin og Thorvald til klokken fire om natten og fikk masse rødvin. Jeg husker de spurte meg hva familien stemte, og så sa de at det ikke var så bra for Nini på Steinerskolen, det var et tema der mellom Nini og Eriksen. Og så husker jeg det som var rarest og som kan ha vært at hun tøyset med meg uten at jeg forsto det, og det var at Karin sa at hun alltid forsket på ørenes fasong hos et annet menneske og at det var avgjørende hvis hun gjorde et jobbintervju med noen. Hvis ørenes utforming sa noe om denne personens biologi som gjorde henne skeptisk, kunne ikke vedkommende regne med å bli ansatt av henne. Det var litt spesielt, tenkte jeg, men alle har lov til å si litt av hvert etter en del glass med rødvin på det stoltenbergske kjøkken, tenkte jeg også. Nå har jeg riktignok skjønt at kjøkkenet hos Stoltenberg er et åsted for viktige avgjørelser omkring verdensordningen, men det har vel for det meste vært i forbindelse med frokost, ikke natterangling.

Nini kom ikke hjem, men jeg var fornøyd med kveldens utfall likevel. Og jeg tror ørene mine fikk en god attest.

Da Nini fylte femten 11. februar 1978, var det på en lørdag. På formiddagen var vi på Theatercaféen og feiret, Kai, Stephan, Therese og flere fra Steiner’n. Jeg husker vi hadde midtbordet helt ut mot det konede gatehjørnet, og at vi lurte kelnerne til å servere oss øl. Jeg var atter fornøyd med å ha blitt kjent med denne gjengen, selvfølgelig skal vi på Theatercaféen, liksom. Orkesteret over oss var ledet av valsekongen Reidar Thommesen, den gang åttini år og like gammel som ragtimepianisten Eubie Blake, som var kjent for å være verdens eldste utøvende musiker. I hvert fall ble Reidar enda eldre før han falt ned fra hylla nittisyv år gammel, og nå, altså åtte år før dette, spilte han og hans orkester «Happy birthday» for Nini, og lyset i salen blinket for henne. Jeg husker Nini var veldig fornøyd, jeg får lyst til å huske alt, men det går ikke, jeg fornemmer en bekymring for regningen. Jeg fornemmer at vi dro videre til noe hyggelig etterpå, kanskje vi dro til Lille Frogner, eller på kino, jeg får i hvert fall lyst til å ta med meg kamera og dra inn i den lørdagen der, har en sånn følelse av at jeg kan hvis jeg bare vil, får lyst til å ringe Kai og kanskje Therese og spørre hva de husker.

Det klare bildet som kommer til meg fra denne dagen, er at Nini koser seg og gliser, eller hva skal jeg kalle dette lure smilet, det var noe suverent der, noe med det sterke blikket, hun likte det hun så og tenkte på. Hun sitter med ryggen mot Stortingsgaten øverst mot spissen av Theatercaféen, kanskje snør det utenfor, vi er bare femten år, men har fått hvert vårt halvliterglass, men det er mulig at Stephan har bestilt vin. Og jeg er av en eller annen grunn stolt.

Dette skal jeg finne ut, men var det slik at Nini var i utlandet en tur våren 1978? Hun ble syk, hun fikk hepatitt A og var lenge borte fra skolen den siste tiden i niende. Det var triste saker, men en ting som skjedde, var at hun ble ganske tynn. Da høsten kom, begynte Nini å gå med bukser og korte sorte skinnjakker. Tynnheten ga henne en annen selvtillit. Hun virket rett og slett klar for enda mer enn før.

Nå var hun nesten bare sammen med Benedikte, de var skikkelig rocka, to rockbabes, var de. Eller slik virket det for meg, i hvert fall, jeg mistet den ukentlige kontakten med Nini, men vi støtte jo på hverandre. Hun og Benedikte kom seg inn overalt, tror jeg. Jeg var mest sammen med gutta fra klassen hennes, og vi satt oppe hos Jon med hver vår ølpose og skulle liksom ned til byen nærmere midnatt for å se etter «damer», men endte sørgelig ofte borte ved «Hot Shot», snackbaren som lå bortenfor Club 7 i Munkedamsveien. Det var flaue greier, men Nini var overalt på kule utesteder og traff sikkert en del kulere gutter enn oss.

Høsten 1978 ble litt rar, jeg begynte på musikklinjen på Nissen, men sluttet etter tre måneder av flere grunner. For det første var det jævla hardt å begynne med vanlig skolebokundervisning etter Steiner’n. Jeg elsket egentlig matte, men det var likevel noe som ikke klarte å fange meg, jeg var så glad i geometri, men alt med disse bokstavtallene ble for tørt.

For det andre begynte jeg på Nissen kun for å møte noen å spille med, men det var ikke mange å treffe der. En som nå er arkitekt, kunne bluesskalaen på piano, og lærte meg den, det var veldig fint. En annen sa han spilte trommer, det var interessant, han var hyggelig, men litt snål og lavmælt, han mumlet at han syntes det var ganske gøy å bygge bomber også. Han het John, jeg traff ham senere da jeg gikk med avisen, da snakket han plutselig masse og mye høyere om at jeg som han burde begynne i Heimevernsungdommen, ja, han var plutselig blitt veldig bråkjekk der nede på budsentralen. Litt sjefete også, han trodde dessuten han var blitt morsom, jeg tenkte at det hadde skjedd noe galt med ham. To år senere var han tiltalt som en av gjerningsmennene bak Hadelandsdrapene. Jeg traff altså ingen å spille med på Nissen.

Den tredje grunnen til at jeg droppet Nissen, var at flere veldig søte jenter i klassen bare forsvant, altså sluttet. En av dem hadde en fest der jeg hørte «Wuthering Heights» med Kate Bush for første gang. Jeg klarte selvfølgelig ikke å sjekke opp noen på denne tiden. Jeg prøvde å være spesiell, jeg begynte med briller, jeg gikk med briller hver dag i en måned. Men det var ikke egentlig briller, for de var uten glass. Det var riktignok noen som ble ganske satt ut da de oppdaget dette, og jeg har møtt jenter senere som kanskje ville blitt imponert, men det var ikke noen sånne jenter på Nissen.

Jeg husker jeg sto med disse uten-glass-brillene nede i gymsalen, på et politisk møte.

Og der var han i midten, på gulvet, broren til Månestråle. Langt hår, helt avslappet og kul, men likevel intens og til og med morsom. Foran nesten hele skolen talte han til oss om hvorfor veien via Arbeiderpartiet for ham var den eneste mulige å gå. Vi satt og sto inntil ribbeveggene, og høstlyset kom skrått og kraftig inn gjennom gymsalsvinduene fra en ettermiddagssol over Frognerparken et sted. Jens i olabukser og lys T-skjorte. Han stakk liksom bare innom, senket seg ned i en slags frierstilling på det ene kneet for å være litt på vårt nivå, parerte suverent Høyre-gutter som hadde selvtillit nok til å komme med innvendinger og spørsmål. Med arm og håndflate sendte han beskjeden mot vedkommende: «Alt jeg sier, er: Stem gjerne Høyre, men ikke kom til meg etterpå og klag … men for Guds skyld, stem! Ikke la være å bruke stemmeretten din.»

Dette var altså broren til Nini, fy søren, tenkte jeg, tenk at han har så mye selvtillit. Tenk at de har det, hele familien, tenkte jeg også. Camilla hadde nittenårsdag med jazzband, pappa Thorvald trodde jeg kom for å besøke ham, Karin dømte en kar ut fra øreflippene, Jens nitten år snakket totalt uanfektet til et helt gymnas. Og Nini femten år var på farten på alle utesteder og lot som om hun var tjue. Noen år senere, da hun fremdeles ikke hadde blitt tjue, skulle hun danse med Bruce «the Boss» i Drammenshallen.

Et år dro vi, en gjeng, ned til Kjerringvik for å feire 17. mai. Nini var ikke med oss, vi hadde planer om å hente henne i Ula, men først skulle vi en tur til Trygve Hansen dagligvarer, Kjerringviks lokale landhandel. Da oppsto den glimrende ideen at vi skulle kjøpe en pakke dopapir og en mandelstang hver, bare for å se om fru Hansen i kassa fikk en reaksjon. Noe hun ikke fikk, for fru Hansen var imponerende reaksjonsløs. Da vi kom tilbake til hytta, spurte noen hvorfor vi hadde kjøpt så mye dopapir, og jeg svarte at vi skulle dekorere eiendommen litt. Og slik begynte et landskapskunstprosjekt som varte i flere timer. Noen klatret til og med opp på det spisse taket til pipa på toppen. Vi dro tilbake til Trygve Hansen og kjøpte masse mer, antageligvis alt han hadde av dopapir. Så dekorerte vi fra pipa og opp i høye trær, og overalt rundt på tomten løp ti–femten stykker omkring og rullet opp lange remser med dopapir som ble sendt til nestemann. Det ble fint å se på, men jeg håpet mer og mer at onkelen min ikke skulle komme og se dette, jeg håpet virkelig han ikke søkte mot Kjerringvik på nasjonaldagen.

Etterpå dro vi med «Lynet» bort til Ula, dopapirinstallasjonen var fabelaktig fra sjøen også, men i Ula var ingen Nini. Mens de andre lente seg mot en parkert bil, ringte jeg fra telefonboksen på brygga og skjønte at Nini hadde kommet direkte til Kjerringvik-huset. Så da gikk vi til båten for å dra tilbake til Kjerringvik. Mens vi staket oss ut, kom en bil kjørende ut på brygga lengst ute i havna, og sjåføren ropte til oss med ropert at vi skulle komme inn til land. Det var lensmannsbetjenten i Tjølling. Han beordret den som eide båten, som var meg, til å komme inn i bilen hans til en samtale. Hvorfor var vi i Ula? Hvorfor fiklet vi med denne parkerte bilen? Var båten stjålet? Hva drev foreldrene mine med? Hvor kom vi fra?

Jeg svarte så godt jeg kunne, ble litt stressa av det med «Lynet», for vi hadde aldri somlet oss til å registrere båten. Jeg forklarte nøye hvor huset i Kjerringvik var, og sa at det var greit hvis han ville dra bort dit for å sjekke forholdene.

Da kom jeg på dopapiret, et trafikkskilt vi hadde stjålet, en dør vi hadde brutt opp, og kanskje aller verst: Inni alt dopapirrotet satt Nini og en slapp gjeng som hadde blitt igjen og sikkert rulla seg en joint akkurat nå. Jeg fikk plutselig veldig hast med å komme meg ut av denne bilen og bort til Kjerringvik før lensmannsbetjenten i Tjølling. Vi kom oss tilbake, heldigvis var de ikke skeve, jeg fikk stressa alle mann til å rydde bort dopapiret. Stephan fikk mekka låsen på utgangsdøren, og skiltet ble løftet opp til veien et sted. Lensmannsbetjenten dukket ikke opp.

På kvelden maste Kai og Nini om å få låne «Lynet» for å ta en båttur, Therese ville også være med. Motvillig sa jeg ja, fordi båten var skjør og det blåste en bris ute på sjøen.

Det ble sent og de kom ikke tilbake, jeg og noen andre gikk ned til havna i Kjerringvik for å speide etter dem, men verken de eller båten var å se. Og nå hadde det blåst opp mer. Jeg ble veldig bekymret og bestemte meg for å ringe Thorvald, som var blitt forsvarsminister og dermed var i posisjon til å sette i gang en storstilt leteaksjon. Men ikke lenge etterpå kom Nini, Kai og Therese omsider inn i bukta, de hadde vært på Martaholmen hele tiden, ute på det vi kaller «dansegulvet», og sett på bølgene. Jeg ringte Thorvald igjen, som pustet lettet ut av flere grunner, først og fremst for at Nini var trygg, men også for at han kunne forte seg å avlyse leteaksjonen der halve flyvåpenet og sjøforsvaret var satt i bevegelse, så å si i ferd med å lette og gå fra havn.

Thorvald ringte tilbake og sa at han likevel var svært glad for at jeg hadde sagt fra. Nini var derimot ganske irritert over at jeg kunne være så hysterisk. «Du har ikke ringt pappa? Er du gal?» Men litt fornøyd med omtanken var hun kanskje også.

Sommeren 1979 dro Jon og jeg på vår første interrailtur. Vi tok veien gjennom Italia. Slitsomme greier. Da jeg på en strand på Lido utenfor Venezia ble brent av en manet som jeg trodde var livsfarlig, gikk jeg rundt i ring med store bekymringer og brennesmerter i sanden i en time og tenkte på om det faktisk var min siste time. Dette var midt på dagen og solen brente seg fast i skuldre og rygg. Utpå ettermiddagen var jeg så solbrent at det tok ukevis før jeg kunne sove på ryggen. Og på vei over med ferga fra Brindisi til Patras i Hellas fikk jeg et utslett. Jon klarte å sove på togstasjonen i Patras, jeg sov ingenting. Neste morgen bar det inn på et overfylt, stinkende og svett tog der vi ble stående i midtgangen. Da vi kom frem til den glohete og også stinkende storbyen Aten, var vi begge, og spesielt jeg, sinnssykt slitne. Vi hadde hørt om et dødsbillig hostell der alle interrailerne booka inn. Vi fant hostellet, fikk rom, og fulgte etter en ganske sur kar, som virket beruset, opp utrolig mange bratte trapper. Helt øverst møtte vi noen jenter som hadde gått i klassen over oss, en av dem hadde jeg til og med vært betatt av, men det sprøeste var at jeg kun spurte henne om det var noen dusj der. Jeg ble ikke begeistret over dette tilfeldige møtet i denne store byen fordi jeg var så sinnssykt sliten. Da vi hadde satt fra oss bagasjen, og gikk enda en trapp opp til en takterrasse vi hadde blitt tipset om, ble vi overrasket en gang til. Der satt en gjeng med kule greske gutter i en sirkel rundt noen jenter jeg etter noen sekunder kjente godt igjen, nemlig Nini og Benedikte. De andre jentene visste heller ikke at Nini og Benedikte var i Aten.

«Jøsssss, Jon og Lars??» sa Nini som lå mot veggen med solbriller og en drink. «Er dere her? Det var sprøtt.» Sa Nini. Jeg hadde kommet meg nå og følte også at dette var ganske spektakulært. Jeg svarte noe sånn som: «Ja, vi er på interrail, da drar man jo til Aten.» «Å ja, dere er på interrail, ja, det var egentlig jeg òg», sa Nini. «Men nå veit jeg ikke hvor interrailbilletten er hen, det spiller ingen rolle, for den har gått ut for lengst og vi gidder uansett ikke dra hjem med det første», fortsatte hun og tok en slurk av drinken. «Hvordan skal det gå, da?» spurte jeg. «Det ordner seg, vi stikker ut på en øy og tar oss jobb på en eller annen bar, har allerede ordna noen kontakter.»

Det var imponerende. De var liksom blitt så viderekomne. Nini og Benedikte fikk meg til å føle meg barnslig. Det ble med denne halvtimen på takterrassen, for da vi fortalte at vi skulle ta en tur til Akropolis og deretter ta båten til Ios neste dag, så tror jeg Nini bare sa: «Dere får kose dere, gutter, kanskje vi ses igjen!» Og så vendte hun oppmerksomheten mot de smilende unge grekerne igjen. De var eldre enn Jon og meg.

Det gjorde veldig inntrykk, men nå som jeg tenker på det alle disse årene etterpå, så vet jeg jo at ting forandrer seg fort når det gjelder sosiale forbindelser i denne alderen. Det var bare to år siden vi hadde vært sammen nesten hver dag gjennom hele sommeren, men da vi nå møttes helt tilfeldig langt borte i en stor og fremmed by, virket den Ula-sommeren som noe fra en annen tidsalder.

Nå har jeg prøvd så godt jeg kan å beskrive mye av det jeg husker om Nini, eller omstendighetene rundt mine møter med henne. Jeg traff henne igjen mange ganger, spesielt om sommeren. Jeg vet at jeg var på fester hos henne i Mogens Thorsens gate. En gang var jeg der på en fest og røykte mange rever etter hverandre, men fikk ingen effekt, ble bare døsig, så jeg gikk hjem med følelsen av å være helt nykter. Da jeg lå i sengen hjemme, fikk jeg plutselig angst og skjelveanfall. Da fant jeg ut at jeg mer eller mindre skulle slutte med cannabis. Sånn var og er jeg, litt kjedelig fornuftig. Nini var ikke sånn den gangen, det som var gøy, var viktigere enn fornuft. Jeg husker bursdagen hennes i den flotte ministerboligen på Vinderen, da hun ble borte utpå kvelden. Kan det ha vært tjuefemårsdagen? Jeg husker Camilla ble stressa, det var noe alvorlig, om det var rus- eller kjærlighetsrelatert, vet jeg ikke. Kanskje begge deler.

Nini var i min trettiårsfeiring i 1992, jeg tror hun kom sammen med faren i Father and Son, en rockeduo som fikk oppmerksomhet en sesong eller to. Hun sa at hun savnet å være mer sammen med oss gamle vennene fra Steiner’n, nå var både hun og jeg blitt personer folk hadde sett på tv. Nini var på den tiden en slags ekstravertinne med Ole Paus. Det så ut som en vrien oppgave, for hun skulle avbryte Paus’ intervju med å ta ordet. Likevel utstrålte hun noe positivt og interessert. Jeg tenkte at ting gikk fint for henne.

To år senere, da Nini var blitt trettien, bodde Lars Lundevall, som spiller gitar i deLillos, hjemme hos meg. Kjæresten hans jobbet i TV3, og kom fra jobb og fortalte at Nini hadde vært rar og ukonsentrert under opptak en stund. Men denne dagen hadde hun blitt avslørt, etter at hun nærmest ble tvunget til å komme ut fra doen. Nini hadde satt et skudd med heroin midt på lyse dagen mens hun var på jobb.

Jeg traff ikke Nini igjen før i 1997 da min venn Nico hadde utstilling i København. Ambassadør Thorvald Stoltenberg holdt åpningstale og inviterte alle gjestene til ambassadørmiddag i sin bolig. Jeg fikk Nini til bords. Hun var glad og frisk til tross for at tennene hennes hadde fått en slags misfarge. Vi fant igjen tonen vi hadde hatt tjue år tidligere, og brukte noe av tiden på å snakke om rus. Søsteren min ble fort et tema. Ikke lenge før avsløringen av Ninis misbruk, hadde jeg fått vite at lillesøsteren min også var misbruker, og Nini var veldig omsorgsfull overfor oss. Jeanette er min åtte år yngre halvsøster fra fars andre ekteskap. Da hun var liten, bodde hun rett ved Lille Frogner allé og ble sikkert kjent med Nini allerede den gangen, jeg mener også å huske at de hadde støtt på hverandre gjennom rusmisbruket. Det var overraskende på samme måte med dem begge. Begge hadde alltid vært klare for en fest og kjente mange som sikkert slet med for stort inntak av diverse, men likevel hadde ingen trodd at de selv skulle bli avhengig av harde stoffer.

Ja, kjære Nini, så langt husker jeg ikke stort mer. Jeg vet at det på den ene siden er bra at jeg husker så mye som jeg gjør, men jeg er likevel litt skuffet, jeg føler ikke at de som leser dette har blitt så godt kjent med deg hittil. Jeg synes du ofte var begeistret. Det er smilet ditt jeg ser for meg. Den smittende gleden over at noe rart oppsto.

En idé jeg likevel har fått, er å la andre lese dette, for så å høre hva de husker. Hva husker familien din? Hva husker vennene dine som var der den gangen, kanskje det ene mennesket kan lede til et annet.

Kanskje vil jeg snakke med mange som kjente deg både i barndommen og i voksenlivet, og kanskje vil også jeg bli kjent med deg igjen.