Erlend Frafjord

Da Tina ble drept

– en kriminaldokumentar

Forord

Om formiddagen den 26. oktober 2000 speidet polititjenestemennene Trond Rune Sunde og Hans Olav Frette årvåkent omkring på parkeringsplassen ved Bore kirke på Jæren. Seks dager i forveien hadde to maskerte ranere slått til hjemme hos entreprenør Trygve Stangeland, god for flere hundre millioner kroner. Ranerne hadde truet Stangelands kone og to venninner med våpen og bundet hendene deres fast med ledninger mens de gjennomsøkte huset etter kontanter. De fant ikke noe og la på flukt. Ransbilen etterlot de ved kirken, hvor de byttet til en ny bil. Ranerne ble seinere tatt, men våpnene hadde de kvittet seg med, og nå gikk Sunde og Frette rundt og lette.

Midt ute på plassen lå en dreneringskum, og Sunde la merke til at jordlaget og mosen mellom lokket og stålrammen var flekket bort. Noen måtte nylig ha åpnet kumlokket, og de to kollegene fra hundetjenesten mente at de kunne være på sporet. Ved hjelp av spissen på en hakke fra redskapsboden på kirkegården klarte Trond Rune Sunde å løfte lokket noen centimeter ut av rammen. Han dro så hele lokket til side og ble møtt av et syn han aldri vil glemme. Det var ikke noe ransvåpen som lå der. Han så liket av en kvinne med føttene bøyd ned mot bunnen av kummen, halvveis nedsunket i mudderlaget.

Da politiets krimteknikere noen timer seinere fikk sperret av funnstedet, var dette blitt en langt alvorligere kriminalsak enn et ran. I kummen lå Tina Jørgensen som hadde vært savnet i fem uker etter en bytur i Stavanger. Hun var drept på det mest brutale vis, med gjentatte slag mot hodet.

***

Cold Case-enheten i Kripos går for tiden gjennom etterforskningen på nytt for å se om det kan være mulig å løse drapsgåten ved hjelp av moderne teknologi og nye etterforskningsmetoder. For Kripos er det svært viktig å få oppklart Tina-drapet. Dette er ett av kun tre overfallsdrap på kvinner i Norge utendørs de siste 30 årene hvor gjerningsmannen fortsatt går fri. Bare drapene på Birgitte Tengs på Karmøy i 1995 og på Trude Espås i Geiranger i 1996 er i samme kategori.

I juni ble jeg innkalt til Kripos for å gi min vurdering av saken i en to timer lang redegjørelse. Som krimjournalist i Stavanger Aftenblad fikk jeg førstehåndskjennskap til Tina-drapet som rystet Norge, og jeg har aldri klart å få ut av hodet tankene på hva som kan ha skjedd natt til søndag 24. september 2000. Hvem tok livet av Tina, bare 200 meter fra leiligheten der hun bodde? Og hvorfor ble liket skjult flere mil unna åstedet?

Jeg har lest rundt 8000 sider med etterforskningsdokumenter og snakket med et femtitall kilder. I boka avslører jeg mye som ikke har vært offentlig kjent, blant annet hvilke kandidater politiet fremdeles regner blant de mest aktuelle gjerningsmennene. Jeg har også gravd fram flere interne politidokumenter som viser hvordan politiet fra 2003, skandaløst nok, destruerte mesteparten av beslagene i saken, inkludert det biologiske materialet som ble funnet på den drepte Tina. For Kripos blir jobben utvilsomt mer komplisert når mye av det tekniske bevismaterialet er kastet av politiet selv.

Åstedsgranskerne fra Kripos gjorde funn de mente pekte i retning av et seksuelt motiv, noe som retter oppmerksomheten mot ustabile drapsmenn utenfor Tinas bekjentskapskrets. Kan en uberegnelig seksualforbryter ha kjørt etter Tina over bybrua i Stavanger og slått til idet hun var på vei ned den avsidesliggende bakken mot Grasholmen hvor hun bodde? Det er absolutt mulig. I boka dokumenterer jeg at det på drapskvelden befant seg flere farlige seksualforbrytere i Stavanger sentrum som oppførte seg påfallende i tidspunktet rundt og etter drapet. Som en politisjef har sagt til meg: «Man skulle tro det var årskonferanse i norsk seksualforbryterforening i Stavanger akkurat den helgen Tina forsvant.»

Du vil få lese historiene om disse mennene, og hva de – hver for seg – gjorde i Stavanger denne kvelden og helgen. Mitt inntrykk er at etterforskningen mot dem ikke har vært intensiv nok.

Å kjøre så langt som fra Stavanger til Bore kirke i Klepp for å dumpe liket i en kum, en tur på nesten tre mil, avviker fra overfallsforbryteres normale handlingsmønster. De etterlater vanligvis offeret i nærheten av åstedet. Hvorfor var det så viktig for den som drepte Tina å få henne bort fra Sølyst i stedet for å skjule henne i nærområdet? Dette er et av de viktigste spørsmålene i saken, og politiet mener svaret kan være at drapsmannen hadde en tilknytning til Grasholmen som det var viktig å få dekket over. En mulighet var Tinas daværende kjæreste, som politiet tidlig fattet interesse for. En kandidat som dukket opp seinere i saken, og som offentligheten aldri har fått høre om, var en forretningsmann som hadde bodd i flere leiligheter på Grasholmen. Han viste seg å være en sadist som holdt ofrene sine innesperret, skamslo dem, for så å voldta dem. Etter at Tina ble funnet drept, fikk han bråhast med å flytte fra Stavanger. I boka kan du lese hvordan han havnet på politiets toppliste.

Fire menn med tilknytning til Lyngdal, alle i siste halvdel av 30-årene, ble i 2015 siktet for Tina-drapet. Siktelsene bygget utelukkende på tilståelsen til den ene, en barndomsvenn av Tina fra tiden da hun ferierte sammen med familien sin på en campingplass utenfor Lyngdal sentrum. Straffesaken mot de fire ble henlagt i 2016, da politiet mente tilståelsen var falsk. I boka ser jeg nærmere på dette sporet, avdekker hva som ble sagt, og hva som var bakgrunnen for mannens forklaring. Den rettsmedisinske kommisjon konkluderte med at tilståelsen ikke nødvendigvis var oppspinn, men holder spørsmålet åpent. Min oppfatning er at politiet bør undersøke videre hvilke motiver Tinas tidligere nære venn hadde for å vikle seg selv og flere andre, blant dem sin egen søster, inn i drapssaken. Mannen var mørksinnet og tiltaksløs, preget av en ungdomstid med rus, men han var ikke alvorlig psykisk syk. Han har aldri ønsket å snakke med journalister, men i mai besøkte jeg ham i Lyngdal, hvor han nå er i jobb igjen, og hadde en lengre samtale med ham. I boka kan du lese hvilke tanker han har om tilståelsen, to år etter at han kom med den.

For første gang vil offentligheten få inngående kjennskap til alle de løse trådene i Tina-saken. Vil noen, etter å ha lest boka, lykkes med å se hele bildet? Er det en kobling ingen har tenkt på tidligere? Mitt håp er at boka kan bidra til det avgjørende tipset som løser drapsgåten. Noen der ute sitter med svaret.

Før jeg startet arbeidet med boka, kjente jeg Tina bare gjennom det jeg hadde lest om henne i avisartikler og politidokumenter. En rekke møter med dem som kjente Tina best, supplert med tekster som Tina har skrevet selv, har gjort henne levende for meg. En bok som dette vil dessverre rive opp gamle sår for flere, og det beklager jeg. Derfor er jeg ekstra takknemlig for at Tinas nærmeste familie og venner har støttet prosjektet ved å stille opp til samtaler og ved å bidra med bilder fra private album. Jeg vil rette en særlig takk til Tinas mor Torunn Austdal Rasmussen, broren Tor Ove Jørgensen og svigerinnen Merete Jørgensen. Tinas far Oddvar Jørgensen møtte jeg som journalist i den fasen Tina var savnet, og han stilte opp i intervju med meg. Han døde dessverre for mange år siden. Jeg vil også gjerne takke venninnene Katrine Sønneland og Beate Bie, samt Tinas kjæreste, som har stilt opp i samtaler, og som i boka er anonymisert som «Erik Aspevik».

En rekke andre kilder har gjennom årenes løp bidratt med mye detaljert informasjon om etterforskningen, noe som har vært avgjørende for at jeg kunne skrive boka. Takk også til Knut Gjerseth Olsen og Reidar Frafjord for nyttige innspill til manus.

Sist, men ikke minst, vil jeg takke mine redaktører Håvard Friis Nilsen, Bjørn Olav Jahr og Kjell Jørgen Holbye for svært mange gode råd, vurderinger og kommentarer gjennom hele prosessen.

Stavanger, august 2017

Erlend Frafjord

Prolog

«Jeg tror denne saken har en naturlig forklaring»

Søndag 24. september 2000, like før klokka 20, kom en rødhåret ung mann inn hovedinngangen på politihuset i Stavanger. Politioverkonstabel Hans Torstensen bak skranken i sentralvakta oppfattet mannen som mutt, eller kanskje mest lei seg, da han fortalte at kjæresten, Tina Jørgensen, var blitt borte i menneskemylderet i sentrum kvelden i forveien, og at hun fortsatt ikke var kommet tilbake.

– Vi var på utestedet Yanks, jeg ble sjalu og gikk ut av puben i sinne. Så fant jeg henne igjen ved Hansenhjørnet hvor hun sto sammen med en kollega av meg. Der snakket jeg ikke med Tina, men dro heller hjem til leiligheten hennes på Grasholmen, forklarte mannen som presenterte seg som Tina Jørgensens samboer, «Erik Aspevik» [1]» fra Randaberg.

Neste dag hadde Aspevik ringt kollegaen, som sa at han hadde dratt hjem like etterpå og ikke visste hvor Tina gikk videre.

– Jeg tror denne saken har en naturlig forklaring. Hun har sikkert bare overnattet hos en venninne, sa Hans Torstensen til Aspevik.

Erik Aspevik ble nå bedt om å hjelpe til med å fylle ut en savnetmelding. Han opplyste at Tina var 165 centimeter høy med bølget, lys blondt hår og blå øyne. Hun hadde på seg en sort, lang skinnkåpe da hun forsvant, sort genser, sort skjørt og høyhælte sko, fortalte Aspevik til polititjenestemannen som noterte.

Akkurat da ringte Erik Aspeviks mobiltelefon. Mannen som ringte, ba om å få snakke med politioverkonstabelen. Hans Torstensen skjønte at mannen i telefonen var Tinas bror.

– Hva skjer videre, spurte broren.

Torstensen svarte at han først måtte få hele meldingen av Erik Aspevik, og at den deretter ville bli vurdert av vaktsjefen og kriminalavdelingen.

– Sambandssentralen vil også bli informert, beroliget Torstensen.

Men Tinas bror ble ikke roligere. Han ga derimot klart uttrykk for at han ikke var fornøyd med svaret.

– Jeg frykter at meldingen bare blir lagt i en skuff, freste han i telefonen, før han la på.

Dagen etterpå leste Odd Tveit Jørgensen meldingen som Erik Aspevik hadde levert inn kvelden i forveien. Tveit Jørgensen hadde i flere år jobbet på personavsnittet, seksjonen i politiet som blant annet etterforsket sedelighetssaker og drap. En av oppgavene var å registrere og følge opp meldinger om savnede personer. Det kom gjerne mange av dem hver uke, og som oftest gjaldt det noen som hadde stukket av fra en institusjon. De kom som regel raskt til rette igjen. Andre ganger var det ungdommer i opposisjon til familie og venner som tok seg en «pause» et par dager før de vendte tilbake.

Denne meldingen var likevel noe utenom det vanlige. En helt vanlig kvinne hadde forsvunnet på vei hjem fra byen. Tina Jørgensen var ingen opprørsk tenåring, men en kvinne på snart 21 år som var i full jobb på et sykehjem. Politiet fant ingen saker på henne i registeret, og det var ikke noe som tydet på at Tina Jørgensen ville forsvinne uten å informere sine nærmeste, tenkte Tveit Jørgensen.

Den erfarne polititjenestemannen var urolig. Han skjønte at politiet raskt måtte få kartlagt saken på best mulig måte: Hvem var den savnede unge kvinnen, hvilken bakgrunn hadde hun, og hvem tilbrakte hun tid sammen med?

I løpet av de neste dagene og ukene avhørte politiet Tina Jørgensens foreldre, bror, svigerinne, kjæreste, venner og venninner, som alle fortalte om Tinas liv og personlighet, hver fra sitt ståsted.

Noter

[1]

Erik Aspevik er et fiktivt navn. Selv om Tinas tidligere kjæreste sto fram med fullt navn og bilde i media ved enkelte anledninger i perioden 2000–2003, har jeg valgt å anonymisere ham i boka på bakgrunn av den lange tiden som er gått, og siden han i mellomtiden har stiftet familie og har barn.

1

Hvem var Tina Jørgensen?

Tinas barndom

Onsdag 10. oktober 1979 var en uvanlig mild og fin høstdag i Stavanger. På høydedraget, litt ovenfor togstasjonen og Breiavatnet, satt folk på de hvitmalte trebenkene i sykehusparken og myste mot sola.

I en av de røde teglsteinsbygningene kom en stor jente på 5310 gram til verden denne dagen. 30 år gamle Torunn Jørgensen kjente på morslykken der hun trakk den vesle datteren tett inntil seg i senga på fødeavdelingen. Halvannet år tidligere hadde hun fortalt barna sine, Ann Elin og Tor Ove på sju og ti år, at en lillesøster var på vei. Men to måneder før termin døde jenta i morens mage. Familien var i sorg. Ett år seinere ble fortvilelsen forvandlet til glede. Nå var Tina her.

Familien Jørgensen bodde i et grønnbeiset, toetasjes hus på Vardeneset, et par kilometer nord for sentrum, med utsikt over Byfjorden og innseilingen til Stavanger. Torunn var hjemmeværende, mens Oddvar, Tinas 32 år gamle far, jobbet som barsjef på KNA-hotellet like ved brannstasjonen på Lagårdsveien. På 1970-tallet var det hotellene som hadde det beste utelivet å by på i Stavanger. Til KNA dro folk fra hele byen for å spise på Grillen restaurant og deretter ta seg noen drinker på den populære nattklubben Barbella Dancing i kjelleren, som kunne friste med levende musikk hver kveld. Kveldsjobbingen ble en livsstil for Oddvar, han var utadvendt av vesen og elsket det sosiale livet i hotellbaren.

Da Tina var ett år, flyttet familien en snau mil sørover til Hinna, ikke helt ulik bydelen de kom fra, med en blanding av eneboliger, rekkehus og lav blokkbebyggelse. Familien bosatte seg i en hvitmalt enebolig i rekke, like nedenfor Hinna-svingene og det som hadde vært hovedveien sørover fra Stavanger i retning Sandnes, inntil den nye motorveien kom noen år tidligere. Fra kjøkkenvinduet, som vendte mot Gandsfjorden, kunne familien Jørgensen skimte toppen på løftekranene borte i Jåttåvågen et par hundre meter unna, hvor betongunderstellet til Statfjord B-plattformen reiste seg fra tørrdokken.

I Stavanger handlet mye om oljeopptur og framtidstro disse årene. Kystbyen på Sørvestlandet var Norges fjerde største, målt i folketall, men hadde på 1960-tallet opplevd stagnasjon etter at skipsfart og hermetikkindustri ikke lenger kunne bære næringslivet. Så, nærmest ut av ingenting, kom oljealderen og satte ny fart på en søvnig region som vant en stor lotterigevinst for andre gang etter at sildefisket hadde preget byen i 100 år.

Ved overgangen til 1980-tallet, og det påfølgende tiåret, gikk utviklingen enda raskere i Stavanger. I sentrum ble de gamle sjøhusene langs Vågen omgjort til barer og nattklubber. Utelivet ble etter hvert betegnet som det heftigste i Norge, og Oddvar Jørgensen var en av dem som dro i ølspakene.

Byen fikk et stadig mer internasjonalt preg, og høy oljeaktivitet smittet raskt over på andre bransjer. I dagligvarebutikkene definerte amerikanske og franske oljearbeidere utvalget i hyllene, flere internasjonale skoler etablerte seg, store konferansehaller poppet opp, og nye bydeler vokste fram. På Forus ble det tidligere ingenmannslandet i sumpen mellom Stavanger og Sandnes forvandlet til et gigantisk industriområde hvor store, internasjonale oljeselskaper slo seg ned sammen med lokale leverandørbedrifter som fikk en opptur de aldri hadde sett maken til.

I denne oppgangstiden vokste Tina Jørgensen opp på Hinna. I gata begynte hun tidlig å leke sammen med den jevnaldrende nabojenta Beate Bie. Tina hadde lyst, langt og litt krøllete hår som ofte var flettet, og om sommeren ble hun lett brun. Klærne hennes hadde helst lyse farger, og hun likte å gå med hvite ankelstrømper med blondekant. Beate var et hode høyere enn Tina og hadde mørkt, kort hår, men mange trodde likevel at småjentene var søsken siden de ofte gikk i like klær og hadde helt like rosa sykler. I helgene løp den som var først oppe om morgenen over til den andre så fort de hadde kledd på seg. Men før klokka ni fikk ingen av dem ringe på, det hadde foreldrene bestemt.

Da Tina begynte på skolen, tok moren Torunn deltidsjobb i barnehage. Hjemme lærte hun Tina og andre barn i nabolaget å strikke og sy, og i desember arrangerte hun juleverksted. Der viste Tina seg som en rastløs jente. Mens venninnene satt bøyd over strikketøyet, gikk Tina raskt for å finne på noe annet å gjøre. Gjennom årene på Jåttå barneskole og Hinna ungdomsskole ble båndene mellom bestevenninnene bare sterkere, de var nærmest uatskillelige. Hvis Tina spurte foreldrene om å få gå et sted, svarte de «ja, hvis Beate skal dit». Beate Bie var moden for alderen, den mer impulsive og barnslige Tina trengte en til å passe på seg.

Beate husker at Tina begynte å sminke seg tidligere enn henne i ungdomstiden. Tina brukte ofte sort, hard sminke på øynene og gjerne rød leppestift. Hun eksperimenterte med stilen sin: I noen perioder hadde hun halvlangt, krøllete hår, gjerne etterfulgt av noen måneder hvor hun gredde krøllene ut og la alt håret bakover som om hun nettopp hadde kommet ut av dusjen. Tina hadde også en periode seinere i tenårene med en goth-inspirert stil, da kledde hun seg i sorte farger. Tina kunne også ta på seg skjorte og en lang skinnkåpe og se svært voksen ut.

Begge jentene så tidlig veldig opp til Tinas ni år eldre storesøster. Ann Elin var liten av vekst, men hun ble en trygg støtte for de yngre jentene. Høydepunktet var når de to bestevenninnene fikk lov til å delta på Ann Elins turnpartier. Å få søsteren som turnlærer var som en drøm for Tina.

«Døden er en mann som tok min søster»

13. juli 1991, noen måneder før Tina fylte 12 år, ble familien rammet av en tragedie. Tina, mor og far var på ferie i familiens campingvogn i Lyngdal. Tinas bror, Tor Ove, var sammen med kjæresten Merete i en annen vogn like i nærheten. Ann Elin skulle komme ned neste dag og ta over campingvogna og hunden Wicky, mens Tina og foreldrene skulle reise videre til Danmark. Ann Elin var så glad denne sommeren. Hun ville bli fysioterapeut, nå hadde hun kommet inn på en skole i Manchester og kunne nesten ikke vente med å flytte til England.

Slik ble det aldri. Torunn fikk ikke tak i Ann Elin på telefonen og sendte søsteren sin hjem til Hinna for å se om hun var der. Ann Elin ble funnet død, sittende i senga, bare 20 år gammel. Hun led av astma, og dødsårsaken ble knyttet til en farlig kombinasjon av astmamedisin og en bestemt type smertestillende tabletter. Tinas egen oppfatning var at søsteren hadde tatt livet sitt, noe flere venninner seinere fortalte i politiavhør at Tina skulle ha sagt til dem. Familien avviser den dag i dag at det var dette som skjedde med Ann Elin.

Torunn og Oddvar fikk beskjeden om datterens dødsfall seint om kvelden, mens Tina sov. Neste morgen satte Torunn seg ned med Tina og fortalte at hun aldri skulle få se søsteren igjen. Tina ble helt stille. Det virket som hun ikke skjønte hva moren sa.

Familien laget en video av Ann Elin. Tina kunne sitte foran tv-en og se filmen om og om igjen mens tårene trillet nedover kinnene Selv om de fleste venninnene opplevde Tina som en åpen og sprudlende jente, lukket hun seg når de spurte om Ann Elin. Da fikk Tina et skall rundt seg, nærmest umulig å trenge gjennom. Hun likte best å sette ord på følelsene sine i dagboka. Et dikt som Tina skrev mer enn fem år etter Ann Elins dødsfall, viste at hun fortsatt hadde behov for å bearbeide tapet av søsteren sin:

Døden

Døden er en mann som kommer og tar dine

nærmeste vekk

Døden er en mann som elsker å pine og plage

både dem som blir og dem som går

Døden er et rastløst skjelett som ondskapen

har tatt bolig i

Døden er en mann med sløv ljå, for at han skal skade dem

han hugger og risper

Døden er en mann med rusten stemme som sier

kom med meg og lev evig!

men denne stemmen lyver

Døden er en mann som skaper tårer og hat

Døden er en mann som etterlater seg ødeleggelse og tomhet

Døden er en mann

Denne mannen tok min søster

Tina Jørgensen, 27. januar 1997

Sommerparadiset i Lyngdal

Reiser man sørover fra Stavanger, passerer man først de flate jordbruksområdene på Jæren før landskapet blir mer kupert i Dalane-regionen. Den åpne, langstrakte jærkysten snurper seg sammen ved inngangen til Vest-Agder. Små fjorder og mer skjærgård dominerer nå landskapet. Etter to timers kjøring fra Stavanger når man den sørligste delen av Norge. Denne stripa fra Lista, via Farsund og Lyngdal og videre til Mandal, en distanse på rundt fem mil, er rogalendingenes «Syden». Mange siddiser har hytte eller campingvogn her nede, hvor det er vesentlig flere soldager i løpet av en sommer enn i oljebyen.

Tinas familie fant sitt sommerparadis på Rosfjord camping, rett utenfor Lyngdal sentrum. Her, innerst i Rosfjorden, noen få meter fra sandstranda, beskyttet av et høydedrag på baksiden, hadde familien Jørgensen campingvogna si. Like over grusveien, noen meter på skrå, holdt familien Sønneland til. Katrine Sønneland og Tina Jørgensen var like gamle. Selv om begge bodde i Stavanger, møttes de for første gang som sjuåringer på Rosfjord.

– Hvorfor støvsuger dere ikke i vogna sånn som oss, spurte Tina da hun var på besøk i Katrines vogn.

Sånn var Tina. Rett fram. Ikke noe å lure på.

Katrines familie ble glad i den smilende og frimodige jenta fra nabovogna som saumfor skapene deres på jakt etter snacks. Det var litt som å ha Pippi Langstrømpe på besøk. Beina på bordet, hodet på skakke. Og spørsmål om alt som gikk gjennom hodet hennes der og da.

For Katrine Sønneland var det lett å bli kjent med nye folk på campingplassen når hun var sammen med Tina.

– Hei, sa Katrine litt blygt til dem hun møtte.

Noen minutter etterpå var Tina blitt venn med dem, og radarparet Tina og Katrine hadde funnet noen å være sammen med resten av sommerferien.

På campingen hadde småjentene det meste. Etter hvert som de ble eldre, kunne de kaste loss med jolla, ta seg en tur ut på sjøen og sove alene i telt i en av de lune vikene ute i fjorden. Kanskje en tur bort til fellestrampolinene hvor det bare var lov å hoppe fem minutter om gangen? Eller til bibelcampingen like ved, med større og bedre trampoliner, uten ventetid. For ikke å snakke om spillehallen midt på campingplassen. Du kunne ikke vinne penger på automatene, men hva gjorde vel det når det var her de kom, alle de kjekke guttene fra Lyngdal?

Tina syntes de lokale guttene var spennende å være sammen med, røffere og annerledes enn dem hjemme i Stavanger. Katrine var mer reservert, men også hun fikk gode venner som hun møtte igjen sommer etter sommer.

På Brisen, øverst i resepsjonsbygget, var det ungdomsdisko hver torsdag med 13 års aldersgrense og alkoholfrie drinker i den lille baren i hjørnet. Fra de røde og grønne stolene med fuglemønster og utsikt over stranda og Rosfjorden runget allsangen til Sandnes-bandet Ingenting, som akkurat hadde gitt ut sin første cd med høy partyfaktor. Tina elsket å danse, og ute på gulvet var det «Rhythm is a Dancer», «The Power» og 1990-tallets dancebølge som gjaldt. Det var her, på Brisen disko, at både Tina og Katrine fikk sine første kyss. En buss med tyskere var kjørt inn fra sommerleir på Knaben, noen mil nord for Lyngdal. «I will always love you», skrev Tim og Sebastian til Stavanger-jentene da de dro hjem fra Norge den sommeren.