Geir Angell Øygarden

Odyssevs’ åre

Å være far er å vite hvor man skal.

Penelope crosses the room; Telemachus goes to bed; Nausicaa washes her linen; and their actions seem laden with beauty because they do not know that they are beautiful, have been born to their possessions, are no more self-conscious than children, and yet, all those thousands of years ago, in their little islands, know all that is to be known. With the sound of the sea in their ears, vines, meadows, rivulets about them, they are even more aware than we are of a ruthless fate. There is a sadness at the back of life which they do not attempt to mitigate. Entirely aware of their own standing in the shadow, and yet alive to every tremor and gleam of existence, there they endure, and it is to the Greeks that we turn when we are sick of the vagueness, of the confusion, of the Christianity and its consolations, of our own age.

VIRGINIA WOOLF, On Not Knowing Greek

I was thinking of Odysseus; a mass of images rose in my mind. The triangular sail of his black ship was hoisted once again inside my breast. I heard the seamen around me blaspheming. The painted whores ambled around the newly arrived vessel on the quay. I smelled the rotten fruit decomposing in the briny harbor, and out in the open sea I could divine the gleam of the heavenly blue waters. All this is holy, it has an immortal soul, and I must save it.

NIKOS KAZANTZAKIS, Brev til Eleni Samios

Det er fortsatt formiddag når jeg lander på Atatürk Airport. Sent i natt flyr jeg videre til Kabul. Dermed har jeg dagen på meg til å streife omkring i Istanbul, noe jeg gleder meg til. For ti år siden var det melankolien som gjorde inntrykk på meg. Det var som om hele byen for mange århundrer siden hadde satt seg ned med et strengeinstrument i fanget, og at de som nå befolket gatene, var skygger av dem som en gang bodde der. Som om de virkelige menneskene ikke var her, men satt og sang sørgmodige sanger for at solen skulle slukne og skyggene vende tilbake til kroppen. Alle så ut som om de lengtet etter noe mørkt. Lengtet og led. Særlig kvinnene.

Jeg tenkte at her kunne jeg bo.

Det er steder jeg gleder meg til å se igjen. Blant annet en parkeringsplass, en varmestue for bussjåfører, en kafé med røde stoler av kunstskinn.

Alle bærer vi på slike plasser som betyr noe for oss, og kanskje en håndfull mennesker som for lengst er tilbake i Amerika, Australia, Storbritannia, eller hvor de nå en gang hadde funnet veien til Istanbul fra.

Sist gang jeg var her var det for å dra videre med en gruppe fredsaktivister til Bagdad. De var på vei fra London i to røde dobbeltdekkerbusser og en hvit London-taxi, og skulle til Irak for å hindre den amerikanske presidenten og hans «coalition of the willing» i å invadere landet. Planen til fredsaktivistene var like enkel som den var suicidal. De skulle plassere seg på utsatte bombemål for at disse ikke skulle bli bombet. De hadde kameraer og svarte T-skjorter med «Human Shields» skrevet i store hvite bokstaver på ryggen.

Det var bokstavelig ment.

T-skjortene var til for å vise hvem de var, kameraene for å vise at de hadde vært til. For det var langt fra sikkert at de ville komme levende tilbake. Det var viktig for dem å bli dokumentert mens de fortsatt var i live. Ble de drept, skulle disse bildene sammen med bildene av deres døde kropper skape en mediestorm mot krigen.

Slik var det tenkt.

Og i lys av hvordan media rangerer mennesker er det ikke utenkelig at de hadde rett. At døde amerikanske, australske og britiske ungdommer egner seg bedre som politiske bremseklosser enn døde arabere.

I hvert fall var de villige til å satse livet sitt på det.

Men hvem kaster seg om halsen på Døden? Hvem vil komme Ham i forkjøpet? Hvem risikerer livet for noen som de ikke engang kjenner? Hvorfor klamrer ikke alle seg til det som er – den korte stunden det varer?

Et menneskeliv er utrolig skjørt. Det ser bare ikke sånn ut. Selv et spedbarn, med hodet vinglete som på en knekt tulipanstilk, ser ikke ut som det kan dø. Livet er så virkelig at det føles som om det aldri kan tas ifra deg. Vi vet alle at vi skal dø. Vi bare tror det ikke, ikke innerst inne. Vi tenker ikke på oss selv som brytere som har blitt slått på, og som når som helst kan bli slått av igjen. Sikkert fordi det som forsvinner er virkeligheten. Forsøk å tenke den vekk, den som kan. Men så er da også den lengste avstanden i verden mellom det som er og det som ikke er. Polene har heller ingenting med hverandre å gjøre. De bare møtes to ganger per liv, og da for å bytte plass med hverandre.

*

Etter å ha kommet meg ut av flyplassen og den flere hundre meter lange køen foran passkontrollen, tar jeg metroen til Zeytinburnu.

Derfra tar jeg trikken til Sultanahmet.

Ved Laleli-Üniversite stiger det på en flokk ungdommer. De ser alvorlige ut, men ikke fullt så mismodige som jeg husker dem. Det er lettere å vise seg i mørket. Sist jeg var her, var byen rå og melankolsk. Det sluddet. Når jeg nå stiger ut av vognen, kommer en varm bris og legger seg som en arm om skulderen min.

Gylne spir. Gul sol. Gule, grønne, røde, oransje vekster. Marmorplater. Vannspeil. Fremmede fugler. Turkis hav. Turister. Blå moské. Blå minareter.

Det er som om himmelen og menneskene, mellomrommene og veggene, vinduene og parkene har kastet av seg vadmelskappen, og med den tungsinnet.

Jeg likte bedre å være her i februar. Da var det sjelen som var avkledd, ikke kroppen.

Noe annet jeg ikke finner igjen, ved siden av mørket og melankolien, er den parkeringsplassen de levende skjoldene forlot Istanbul fra. Jeg trodde den lå mellom Sultan Ahmed-moskeen og Hagia Sofia, og at den skulle bli lett å få øye på. Men årene gjør noe med hukommelsen, noe forenkles, noe forminskes, noe forandres, noe forsvinner, noe gjenstår. Bulevardene virker bredere, bygningene større, broene lengre og byen som helhet kjempediger og uoversiktlig.

Min orienteringssans er først og fremst sosial. Jeg husker ansikter og situasjoner, uttalelser og stemninger, spenninger og følelser mellom mennesker. Bygningers forhold til hverandre; antallet vinduer, dørenes vinkler, høyden på fasaden, bredden på fortauene, farven på lyktestolpene, parkeringsautomatenes form og lignende går meg hus forbi.

Morgenen den 10. februar 2003 var kjølig. Jeg har også et svakt minne om en stengt uteservering og noen biler. Derimot husker jeg klart og tydelig at jeg stod på parkeringsplassen sammen med den amerikanske seismologen Edward Cranswick og diskuterte om vi skulle fortsette reisen videre med de to røde Routemaster-bussene og den hvite London-taxien, eller om vi skulle fly til Damaskus og ta oss inn i Irak den veien. Problemet var at turen østover mot Ankara, Anatolia, Alexandretta, Aleppo, og så videre, ville ta noen dager, og vi var usikre på om vi hadde den tiden på oss. For det hastet med å komme til Bagdad. På fullt alvor var vi urolige for at krigen skulle bryte ut før vi nådde frem.

Vi hadde sikkert stått der fortsatt, hadde ikke kroppene våre grepet inn og tatt avgjørelsen for oss. For idet den lille kolonnen startet motorene og langsomt begynte å rulle ut fra parkeringsplassen, løp vi automatisk etter den. Det sitter i ryggmargen: Du må løpe, skal du rekke bussen.

Så dro vi til Bagdad.

Etter å ha gått flere ganger frem og tilbake mellom den blå moskeen og den bysantinske kirken i håp om å vekke et minne som kan føre meg til parkeringen, gir jeg opp. Den er som sunket i Lethe. Hvor jeg enn snur meg, ser jeg bare vaiende blomster, blafrende blader, marmor og grønne lunder. Det er ikke utenkelig at de faktisk har latt avreisestedet vårt gro igjen.

Sensommerens siste turister gjør det også vanskelig å orientere seg. Men det er ikke deres skyld at jeg ikke kjenner meg igjen, for så mange og så sammenstuede er de ikke at de dekker en hel parkeringsplass.

Jeg rusler nedover mot Det gylne horn. På veien blir jeg stoppet av en mann, som spør meg:

– Sir, are you coming or are you leaving?

– I am leaving.

– Are you leaving without a carpet?

Kaien er full av flanører, dagdrivere, gateselgere, turister – og lommetyver. Den amerikanske kvinnen jeg bodde hos, hun jeg mistenkte arbeidet for CIA, rådet meg til å holde et øye med tingene mine når jeg var her nede ved vannkanten.

Av en eldre mann som står og skjærer kjøtt i smale strimler, bestiller jeg en kebab.

Han soper stykkene ned i en stekepanne, der det allerede ligger noen poteter og freser. Så skraper han det opp igjen og pakker kjøttet og potetene inn i et brød, som han rekker meg.

Jeg angrer med en gang jeg har spist.

Særlig salaten.

Bildet av Osama og meg ble tatt dagen etter at vi hadde truffet hverandre på en fredskafé i byen. Hans høyre hånd ligger på rekkverket. I den venstre holder han en avis. Jeg har stukket begge hendene i bukselommen og smiler forventningsfullt. Osama kikker inn i kameraet som inn i en mørk fremtid.

Nøyaktig hvor vi stod da det ble tatt, fremgår ikke, bare at vi befant oss på høyre side av Galatabroen, retning Galata Kulesi.

Som den eneste av fredsaktivistene som dro til Istanbul for å vente på de røde bussene fra London, hadde Osama vokst opp i Bagdad. Men han hadde utvandret på begynnelsen av 1980-tallet. Etter noen år i Amerika dro han videre og slo seg ned i Australia.

Da jeg møtte ham, var han 50 år gammel og på vei tilbake til Irak, nå som levende skjold. Og nesten to måneder etter at den lokale fotografen stod og viftet med polaroidbildet i vinden fra Bosporos for at det skulle tørke fortere, feiret jeg min 35-årsdag i Bagdad. Det var under Shock ’n’ Awe.

På fotografiet ser det ut som om vi hører sammen. Ja, som om vi alltid har gjort det. For hadde ikke jeg vært så forbannet blek, hadde man kunnet tatt oss for far og sønn på ferietur i Orienten.

Når et ungt par kommer gående nedover det brede fortauet, haler jeg mitt lille digitalkamera opp av dagstursekken.

– Can I ask you a favour? Could you be so kind to take a picture of me?

Når jeg i dag sammenligner de to bildene, det som ble tatt 4. februar 2003 og det som ble tatt 1. september 2013, er det som å se på maleri og virkelighet. Det som er tatt med polaroidkamera, er like gulaktig og drømmende som det digitale er blått og knivskarpt.

Men det gjør ingen forskjell. Alle bilder er laget av lys, men bildet er bare mediet, og mediet er aldri budskapet. Det er mye mer grunnleggende enn som så. Et menneske gjør hele forskjellen. To kan stå sammen. En kan kun stå alene.

Det er budskapet.

Det er ikke turistene som gjør det, eller musikantene og artistene som opptrer med jevne mellomrom. Det er alle politimennene i verneutstyr. Jeg husket Istiklal Caddesi som en kommersiell åre i hjertet av Istanbul, omtrent som Strøget i København. Ingenting annet. Men nå oppleves den brede gaten svært annerledes.

Hele veien opp mot Taksim-plassen vanker det menn med høye transparente skjold, hvite hjelmer med visir, skuddsikre vester, automatvåpen, tåregasspistoler og geværer som skyter gummikuler. I kryssene skuer de ned på oss fra ruvende pansrede kjøretøyer. Noen med vannkanoner på.

Stemningen er trykket. Det er som om alle venter på noe. Men det de venter på er over. For dette er ikke begynnelsen.

Dette er slutten.

Demonstrasjonen som startet i mai som en protest mot kommersialiseringen av Geziparken, og som i sommer har ført til sammenstøt mellom opprørspoliti og demonstranter over hele Tyrkia, er i ferd med å ebbe ut.

Demonstrantene som er her nå, er heller ikke mange. Ikke sammenlignet med for noen uker siden. Da var det gatekamper her. Den harde kjernen eller yrkesdemonstrantene, som de kalles i media, beveger seg heller ikke i samlet flokk. De vestlige aktivistene blander seg med turistene. De tyrkiske med sine landsmenn. Sammen driver de omkring som løse fugler, for på et gitt signal å finne sammen i en spontan aksjon, og så å smelte inn i menneskemassen igjen før politiet rekker å reagere.

Jeg blir stående en stund og kikke på dem.

Omgitt av så store politistyrker er taktikken den samme som i nesten all asymmetrisk krigføring. Det er i det sosiale terrenget slaget står. Menneskene er lendet. Det handler om å gå i ett med det sivile samfunnet, med vanlige lønnsmottakere, arbeidsløse, tilfeldige forbipasserende, familier på byen; søke dekning blant dem.

Oppe ved munningen til Taksim står bussene som har fraktet politistyrken hit. Uniformerte menn overalt. Jeg passerer dem på vei for å finne varmestuen for bussjåfører som jeg for ti år siden søkte ly i. Ifølge min hukommelse skal den ligge i en tverrgate på høyre side av den store, åpne plassen når du har handlestrøket i ryggen.

Men hvilken av dem?

Jeg hadde kommet rett fra flyplassen for å møte en Greenpeace-aktivist ved navn Tuna. Det var han som førte meg til fredskafeen der jeg traff Osama. Men fordi min kontakt ennå ikke hadde dukket opp, forbarmet bussjåføren seg over meg. Han tok meg med inn i to mindre værelser med flere stoler og en kaffetrakter. Over bordene lå røyken tett. Ute var det mørkt og regntungt.

Jeg finner ikke varmestuen igjen.

På vei tilbake ser jeg etter en kafé med røde stoler av kunstskinn. Også den lå på høyre side av Taksim, men nærmere Istiklal Caddesi. Der satt jeg sammen med den australske filmskaperen Bentley Dean og drakk kaffe mens vi speidet utover plassen. Det var dårlig sikt den dagen bussene fra London ankom Istanbul. Luften utenfor var full av snefnugg, så regndråper, så snefnugg, så regndråper, som om himmelen ikke kunne bestemme seg for hvilken årstid det var.

Men spiller det noen rolle at jeg heller ikke finner kafeen? Hvorfor vil jeg se disse stedene? Holder det ikke med at jeg allerede har sett dem?

Nå er det ikke alt vi vil se igjen. Det er heller ikke alt vi kan se igjen. Bestemors hus i Kvænangen kan jeg aldri se igjen, ei heller bestemor og mamma.

Men selv om huset og menneskene som bodde i det er borte for lengst, vil jeg fortsatt se stedet der huset stod.

Kanskje er det et gammelt håp om å vekke noe til live igjen. Det hardeste i verden er å akseptere at den aldri er den samme. Når vi vil se noe igjen, er det kanskje for at vi vil at tiden skal spoles tilbake … at alt skal være relativt … eller hva som helst, for faen, bare ingenting forsvinner. At virkeligheten både skal være uforandret, utviklende og reverserbar. Derfor reiser vi ut i verdensrommet. Ikke for å se hvor stort det er, ikke for å erobre nye planeter, ikke for å finne nye verdier, men for å være vektløse, for å unnslippe det som tynger oss, for så lenge alt henger i luften, har ingenting falt på plass. Gravitasjonen er vår uvenn, fra vi kom til jorden har den trukket oss mot graven.

Fortellingen om Orfevs og Evrydike er den umenneskeligste og sanneste av alle myter. Fortellingen om Lasarus er den menneskeligste og fattigsligste – eller for å holde oss på rett side av Kristi fødsel, Evripides drama Alkestis, fortellingen om Herakles som lykkes med å vri Admetos’ hustru ut av hendene på Thanatos. Forhåpningen om fortsettelsen, om at det ikke er så farlig, at det ikke finnes noe endelig brytepunkt, at ingenting er ugjenkallelig, men at alt kan gjenoppstå, gjenfødes, fortsettes, at det vi elsker forblir og ingenting tar slutt.

Men det kan også være at vi vil se noe igjen for å legge det bak oss.

Tre unge menn sitter på hver sin stol med et tørkle foran munn og nese. I en halvsirkel bak dem står en flokk aktivister og roper.

Flere kommer til.

Plutselig spurter noen av dem nedover Istiklal Caddesi. Andre henger seg på og løper etter. De gjør mye vesen av seg, og larm. Det er som om de forsøker å vekke hverandre opp.

Snart kommer hele gaten i bevegelse. Mennesker slår på tamburin, blåser i fløyte, roper slagord.

Tilbake står bare et ungt aktivistpar … og jeg, som har stoppet midt i strømmen av mennesker for å se på dem. Jeg er forresten ikke i stand til å bedømme alder lenger. De kan være i 20-årene eller de kan være i 30-årene.

Vi tre er de eneste som står stille.

Han har svart singlet, svarte boots og svart caps. Muskuløs, med tatoveringer, virker rutinert og svært uberørt. Står bare og ruller en røyk mens kaoset vokser i styrke rundt ham.

Men det er nok delvis et spill. For selv om han konsentrerer seg om å få tobakken i rullepapiret, ser jeg at han lytter oppmerksomt for å høre om det utvikler seg til et oppløp.

Han minner om Muppet Dave, den engelske aktivisten som jeg dro med til Irak. Han som var husløs og levde av å selge The Big Issue. Den samme selvkontrollen, den samme forståelsen for hvordan verden henger sammen.

Men det er ikke ham jeg fester meg ved. Det er henne. Hun er svært vakker, med sitt svarte hår som står rett opp … og alvorlig som man bare er når man er ung. Tiden før man får barn, da verden der ute føles vesentlig. Ja, som om det som skjer der, er svært viktig. Da alt som betyr noe for deg er å være med, være der det skjer.

Jeg kjenner et stikk av misunnelse overfor dem som lever av å bli sett på gaten, særlig gjøglerne, danserne, akrobatene og mimerne. Det er som om de har overlatt veggene til huset, som om de har gått ut av rommene for alltid. Det finnes ikke lenger noe inne. Inne er bare tomheten tilbake.

Alt er ute.

Øynene sier meg at hun er bekymret, at for ham er det en lek, at han ikke forstår at den er over, at det er nok nå, at det er alvor, at hun ikke vet hva som skal skje, at hun ikke vet hvordan det ender.

Vi har vår tid. Tiden har vårt utseende. Som fra hver vår sten i en forbannet elv blir vi stående og stirre på hverandre.

Kanskje er det hun som er parkeringsplassen, varmerommet for bussjåfører og kafeen med røde stoler av kunstskinn? For vi vet bare hva vi har kommet for å se, ikke hvordan det ser ut. Det er aldri tingene i seg selv det handler om. Det er hva de vekker i oss. Så hva er det da som sover? Sikkert mye, men visse ting forblir de samme selv om alt forandrer seg. For det er ikke alderdommen vi vender tilbake for å se.

Det har vi ikke tid til.

*

Jeg tar en buss til Atatürk Airport. Solen har forlatt himmelen. Dagen er over. På veien ut av sentrum blir vi sittende i kø. Sakte ruller vi langs Bosporos. Men det har ingen hast. Lyset fra de små leselampene skinner i det svarte vannet. Så er det natt igjen.

I en av gangene mellom ventehallene finner jeg en internettkafé. Sikkert den samme som Pål pleier å skype fra når han er på vei til eller fra Syria, hvor han for tiden spiller inn en dokumentar om Jabhat al-Nusra.

Men i kveld er det jeg som er her.

Pål er uvurderlig for meg. Til tross for at han innehar mye sunn fornuft, oppsøker han steder hvor ikke et fornuftig menneske ville ha satt sin fot. Han har vært med lenge. Helt siden han for 30 år siden dro til Afghanistan for å la seg verve til mujahedin, har han dekket kriger og konflikter over hele verden, fra Filippinene, Burma, Sri Lanka, Nicaragua, El Salvador, Guatemala, Peru, Kosovo, Bosnia, Tsjetsjenia, Irak, og har levd med alt fra Tamiltigrene og Den lysende sti til UCK-geriljaen, tsjetsjenske rebeller, Taliban og al-Qaida.

Alltid på utsiden. Alltid alene.

Han hverken følger i andres fotspor eller lever sitt liv gjennom dem. Det han vet, det vet han fordi han har vært der og sett det. Dermed kan jeg spørre ham om ting som omtrent ingen andre kan svare på.

Dessuten er han antiintellektuell. Det er ikke få bøker jeg opp gjennom årene har anbefalt ham å lese, uten å lykkes. Hver gang spør han om den ikke finnes som film. Det gjelder mine egne bøker også.

Jeg ser på klokken. Det begynner å bli sent, men ikke så sent. Jeg sender en melding og spør om han har sovnet. Noen minutter senere ringer han via Skype.

– Assalam aleikum! ønsker han meg.

– Aleikum salam! ønsker jeg ham tilbake.

– Kayfa haluk? spør han.

– Ah, kayfa haluk … kayfa haluk … sier jeg, mens jeg later som om jeg funderer over hvordan jeg har det.

Lenger strekker ikke min arabisk seg, så resten av samtalen fortsetter på norsk.

Sist Pål var i Afghanistan ble han kidnappet av Omar, en Taliban-kommandant som i god gammel hestehandlertradisjon forsøkte å få til en pengeutveksling med den norske stat. Det var i 2009. Jeg var så sikker på min venns evne til å overleve at jeg aldri var bekymret for at han ikke skulle komme levende tilbake.

I kveld snakker vi litt løst og fast om Kabul, før jeg avslutter samtalen for å rekke å si god natt til Christina. Pål gir meg et godt råd med på ferden.

– Gå nå ikke bort og bli kidnappet, Geir.

– Nei da. Vi snakkes neste gang jeg får en anstendig forbindelse.

– Bare gi et signal.

– Det skal jeg gjøre.

– God tur!

– Takk for det! Ha det!

– Ha det!

Pål er nok det mest selvstendige mennesket jeg har møtt. Og kan hende er det derfor han ble muslim. Han hadde ikke lyst til å bestemme alt selv lenger.

Har han mistet troen på menneskene? Kanskje vil han at det tross alt skal finnes en dråpe mystikk igjen i begeret? For absolutt realisme fører lett til absolutt avsky, og er det noen som minner om den vantro Tomas, så er det Pål. Får han ikke stikke fingeren i såret, tror han heller ikke på fortellingen om det. Og fordi sannheten er krigens første offer, frister det kanskje med en monoteistisk religion, hvor sannheten finnes og den er én og den er ren, den er bare ikke her. «La ilaha illa allah.» Renessansen og alle senere forsterkninger av den kritiske fornuft satte mennesket i Guds sted for sannhetens skyld. Religionen går som vi vet i motsatt retning, redder sannheten ved å sette Gud i menneskets sted.

Men hvorfor vil Pål det?

Kanskje fordi den er viktig for ham. Kanskje fordi alle hjemmebesøkene hos krigførende og krigsrammede har overbevist ham om at skal sannheten bevares, må den rykkes ut av menneskenes hender.

Jeg er ikke den rette til å vite.

Selv om han smiler overbærende og sier at det kommer, tviler jeg på det. Jeg forstår ingenting av religion. Ingenting. Jeg liker forklaringer, også religiøse, men religion, for ikke å tale om lovreligion, ligger utenfor min fatteevne og mitt følelsesregister.

Derimot har jeg sett hvor bra det har vært for Pål å bli muslim. Selvfølgelig kan det være alderen, men han har fått en ro over seg som jeg mener han ikke hadde før han konverterte.

Nå var ikke hans omvendelse den mest frivillige, da han bokstavelig talt risikerte hodet hvis han forble vantro. Men om han ikke ble det i omvendelsesøyeblikket, så har han senere blitt muslim av fri vilje. For vi har ved flere tilfeller spist pizza sammen, og hver gang uten skinke.

Jeg ringer Christina. Da hun svarer, hører jeg barna i bakgrunnen.

– Er de oppe fortsatt?

– Ja, det ble visst litt sent.

Hvor mange ganger vi har kranglet om dette, aner jeg ikke. Men jeg har på følelsen at med en gang jeg er ute av huset puster de lettet ut og lener seg tilbake.

– Vil du si god natt til dem? Vent, så skal jeg rope. «Njaal og Gisle! Pappa er i telefonen. Han vil si god natt.»

– … …Hei, pappa!

– Hei, Njaal. Hva gjør du?

– Leker med Gisle. Pappa?

– Ja.

– Altså, spiller det ingen rolle om du mister brillene dine ned på bakken fra en balkong … de der skuddsikre?

– Nei, det gjør det ikke.

– Det skjer ingenting? Ikke engang en sprekk?

– Nei.

– Det som er så rart, er at man liksom ikke kan trykke dem i stykker. Kan man skjære dem opp med en kniv?

– Vet ikke. Nå får du gå og legge deg, og så får jeg Gisle.

– Okay. Ha det, pappa!

– Sov godt, Njaal! Elsker deg!

– … … Hei!

– Hei, Gisle. Leker du med Njaal? Hva leker dere, da?

– Politi og røvere.

– Hvem er du?

– Jeg er politi og har fanget ham.

– Det er bra. Nå får du sove godt, Gisle, og så får jeg mamma igjen. Pappa elsker deg!

– Ha det, pappa!

– God natt, Gisle.

– … … Hei!

– Hei!

– Hvor er du?

– På flyplassen og kjeder meg.

– Er det lenge å vente?

– Til tre i natt.

– Gikk reisen bra?

– Jo da. Havnet vis-à-vis en kvinne som spydde.

– På flyet?

– Ja, hadde vi ikke hatt midtgangen mellom oss ville jeg druknet på 10 000 fot.

– Var hun så syk?

– Vet ikke om det var syk hun var. Sykelig redd for å fly, kanskje. Selv før vi hadde takset ut på rullebanen, veltet innmaten ut av henne, og det fortsatte den med hele veien til Istanbul … Bare avbrutt av måltidene.

– Haha!

– Hun hadde til og med mave til å bestille et stort glass melk til lunsjen. Hver gang hun skulle kaste opp, så hun først på meg med et lidende blikk, så dukket hun ned i posen og ble der en stund, for så å kikke opp på meg med et par tomme øyne.

– Stakkars!

– Det var mer synd på henne.

– Det var henne jeg mente.

– Det var ikke få spyposer flyvertinnene hentet hos henne.

– Hvordan var det å komme til Istanbul igjen?

– Byen var mye større enn jeg husker. Kjente ikke igjen noen av stedene fra sist. Kjente ikke engang igjen meg selv. Har ingen forventninger. Ingen følelse av at verden åpner seg. Ville heller ha vært hjemme hos dere.

– Det blir sikkert bedre når du kommer til Kabul.

– Kanskje, vi få se … Hvem er det som roper i bakgrunnen?

– De krangler. På tide å få dem i seng.

– Ja. Skal vi bli enige om at jeg ikke ringer deg på en stund, så vet du at alt er bra selv om du ikke hører noe.

– Okay.

– Får du sove godt, da. Elsker deg!

– Elsker deg også! Vær forsiktig …

Penelopes eventyr

No sooner had Odysseus returned than he left again. He said that, much as he hated to tear himself away from me, he’d have to go adventuring again.

MARGARET ATWOOD, The Penelopiad

Første sang

Odyssevs’ farkost

Med avstanden øker nærheten.

Det er det som kalles lengsel.

Verdens største lengsel er tilbakekomsten. Å ville tilbake uten å kunne det, kalles nostalgi. Nostalgi er dannet av det greske ordet for hjemkomst, nostos, og det greske ordet for smerte, algos.

Hjemlengselens store epos er Odysseen. Odysseen kommer etter Iliaden. Iliaden er det store eposet om krigen.

Å dra i krig og ville hjem er Homers temaer.

Å dra i krig handler også Bagdad Indigo om, en dokumentarbok jeg skrev etter å ha vært i Irak under den amerikanske invasjonen i 2003. Men hva er hjem og hva lengter man hjem etter?

Verdenshistoriens mest berømte hjemkomst er Odyssevs som bæres sovende i land på Ithaka.

Mer passivt blir det ikke.

Nå er ikke Odyssevs den første familiefaren som har blitt båret hjem, men hans reise tilbake til konen Penelope og sønnen Telemakhos har blitt en klassiker.

Odyssevs er ute og lengter hjem … men man kan også være hjemme og lengte hjem. Etter å ha kommet tilbake fra Irak tok det meg nesten like mange år å nå frem til familien som det tok ham å seile fra Troja til Ithaka.

I de årene jeg skrev Bagdad Indigo var jeg åndsfraværende. Jeg hadde kommet inn døren hjemme. Det er det mange som har, men ikke så mange uten først å ha gått ut av den, eller ventet så lenge med å komme inn etter å ha kommet inn, for å si det mer presist.

Det føltes som om jeg ikke fikk ro før boken var ferdig. Istedenfor å være med Christina, Njaal og Gisle, satt jeg ved siden av dem og arbeidet, fra 2003 til 2011.

Da boken var ute og barna aldri hadde vært på ferie i utlandet, steg vi den 4. august 2012 om bord på Airtours’ charterfly på vei mot Odyssevs’ hjemøy, for som Konstantinos Cavafis en gang skrev:

Ha alltid Ithaka i sinne.

Det er dit du skal.

Men forhast deg ikke på noen måte.

Bedre om det varer i mange år

Slik at du er gammel når du når din øy

rik med alt du har vunnet på veien.

Du visste at Ithaka aldri ville gi deg noen rikdom.

Jeg hadde ikke forhastet meg. Jeg var snart 45 år gammel. Ti år etter beleiringen av Bagdad satt hele familien ved siden av hverandre på vei sydover … eller tre satt og én stod i setet og ropte.

Ingen er raskere til å innkassere sine barns fortjenester enn foreldrene. Oppfører de seg som vi vil, er de stille og fredelige, pusler de med sitt, kommer de når vi ber dem, er det takket være oss.

Hovedsaken er at vi har to barn, hvorav ett er relativt kontrollerbart og ett relativt ukontrollerbart.

Tidligere i sommer hadde jeg båret en sprellende, hylende, buktende, sparkende, klorende, slående, skallende, spyttende, bitende Gisle forbi 100–200 kvinner og menn i alle aldre og badebukser, badedrakter, bikinier, badehåndklær, badekåper, badesko, neseklyper, svømmebriller, svømmemasker, svømmeføtter, snorkler, badehetter med og uten blomster på, oppblåste kjempekrokodiller, rødsprengte havhester, gule ender, duppende, dykkende, plaskende, svømmende, tråkkende, liggende, flytende, hoppende, stående, sittende, stirrende på oss.

Senere sa min venn Karl Ove at han har sett en del barn i trassalderen, men aldri noen som min yngste sønn.

Jeg som har sett hans egne barn vokse opp, tok ham på alvor.

Hva som hadde gjort Gisle så inn i helvete rasende, var at jeg hadde nektet ham å hoppe fra femmeteren.

Da var han to år og fem måneder.

Nå var han to år og seks måneder.

Han har allerede forsøkt å bite passasjeren foran i hodet, trukket samme passasjers rullegardin foran vinduet opp og ned et ukjent antall ganger, åpnet og lukket sitt eget sikkerhetsbelte, hoppet i setet og kikket på rutsjebanen i sikkerhetsbrosjyren med stor interesse.

Fordi vi aldri har klippet håret på ham, ser Gisle ut som en lubben Conan Barbaren. Men det finnes flere likhetstrekk. Han kan ikke snakke og vi har som nevnt liten kontroll over ham. Selv det å handle i en vanlig matbutikk er en prøvelse. Han er usedvanlig handlekraftig og har tilnærmet null driftskontroll. Det innebærer at han springer rett bort til fryseboksen og forsyner seg selv, eller tar med seg alt han har lyst på på sin vei mellom hyllene. En av oss må handle i full fart, mens den andre springer etter ham fra han setter foten i butikken til jeg bærer ham vrælende ut igjen. Lar vi ham sitte i bilen, stikker han av. Låser vi dørene, setter han på alarmen.

Å hver eneste dag skulle bære en rasende Gisle forbi charterturister i alle aldre og sommerhatter, med og uten blomster på, spisende, drikkende, slurpende, slafsende, sølende, tyggende, gomlende, stående, sittende, stirrende på oss, fristet lite. Så for å slippe å møte de samme gjestene ved neste måltid, og se de skulende blikkene og bekymrede minene hver gang vi kommer inn i matsalen, er planen å aldri spise på samme restaurant to ganger, men hive i oss maten, slenge pengene på bordet, kaste oss i bilen for aldri mer å vende tilbake … Vårt ferieparadis er enten så folketomt at vi kan leve i en ren naturtilstand, eller så fullt av matbutikker og restauranter at vi kan flykte mellom dem.

Njaal, som aldri har flydd i hele sitt liv, ble så overrumplet av at vi skulle på charterferie at han sa det man sier når man er så lykkelig at man tror at man drømmer.

Annen sang

Stille før stormen

Vi lander på Kefalonia og stiger om bord i bussen som skal ta oss til et lite feriested omtrent en kilometer sydvest for hovedstaden Argostoli.

Det er natt.

Sammen med skyggene av bartrær, skyggene av mennesker i sommerklær, farer lys forbi de støvete rutene, men det meste vi ser er dekket av mørke.

Vi hører bussmotoren slite i bratte bakker. Når den stopper, blir navnene våre forunderlig uttalt av en kvinne som sier hun heter Maria. Med et sovende barn hver på skulderen, klamrende til oss som to koalaer i to svaiende eukalyptustrær, forsøker vi å finne bagasjen i mørket. Vi kjenner lukten av blomster, hører musikk, noen som ler, ser en trapp, åpner en dør, gir faen i å børste tennene, sovner.

Å komme til et nytt sted om natten er som å svømme under vann. Den første morgenen er som å bryte overflaten.

Alt svart er hvitt. Alt slørete skarpt.

Mens jeg står på terrassen med albuene hvilende på rekkverket og skuer utover åsen nedenfor og Det joniske hav utenfor, forsøker jeg å venne øynene til overskuddet av lys. Da kommer leiebilen jeg bestilte før vi forlot Stockholm, kjørende oppover den smale veien til Maria’s Garden Villas, som er navnet på det lille familiedrevne etablissementet vi bor på.

Jeg signerer papirene, får nøkkelen av firmaets representant, stikker den i tenningslåsen, starter motoren, løsner håndbrekket og ruller ned den bratte bakken mot det lille tettstedet, Lassi, for å handle tomater, skinke, fetaost, brød, egg, melk, juice, yoghurt, honning, oliven, fikenmarmelade, aprikoser, retsina, ouzo og agurk.

Deretter bærer det tilbake opp fjellsiden for å spise frokost på terrassen med utsikt over sundet og Odyssevs’ halvøy.

Vi bor i hans sønns hus, Telemakhos, som skriften på husveggen lyder. T3 er vår adresse. Leiligheten ligger i øverste etasje og lengst ute på venstre fløy.

Innenfor det svarte smijernsgjerdet som hegner om verandaen, kan Gisle springe som han vil. I tillegg har han to soveværelser, et badeværelse, en stue og et penteri å boltre seg på.

Fordi jeg som mange turister vemmes av turistindustrien, og for å unnslippe de verste turistfellene, har jeg saumfart både Your guide to the 10 best of everything og The world’s best selling pocket guide.

Jeg har også lagt opp et forholdsvis hardt skjema med mye kjøring. En dag på stranden er hinsides min tålmodighet. Så for å dempe min rastløshet og samtidig kompensere for familiens tapte slaraffenliv, har jeg lagt inn to strender per dag, og to restauranter.

Men foruten å feriere finnes det en annen grunn til at vi er på Kefalonia. For mange år siden leste jeg nemlig et stykke i Odysseen som la seg på minnet. Det var scenen hvor Odyssevs kommer til dødsriket, møter sin mor og blir fortalt av spåmannen Teiresias at han, etter å ha kommet tilbake til Ithaka, skal ta en åre på skulderen og vandre av sted til han møter en mann som sier at han bærer på en spade.

Hvorfor nettopp disse ordene ulmet seg fast i sjelen, vet jeg ikke. Jeg vet bare at jeg lovet meg selv at jeg en gang skulle reise til Ithaka, finne en åre og ta den med meg ut i verden. Og nå er jeg her for å oppfylle løftet.

På dekket på fergen mellom Argostoli og Lixouri løper Christina etter Gisle, mens jeg står med Njaal og ser over mot Paliki som fort nærmer seg.

– Hvor er hatten din, Njaal?

– Den var på hodet mitt, og så blåste den av, og så fikk jeg tak i den, og så kom jeg i skade for å miste den ned der, sier han og peker mot rekkverket.

– Betyr det at hatten din fløy på havet?

– Nei, det var ikke sånn.

– Hva skjedde med den da?

– Det var like før den fløy bort, og så rakk jeg å ta den.

– Men hvor er den nå da?

– Mamma tok den.

Vi spiser ved kaien i Lixouri, og tar avstikkeren via nordenden av Argostolibukten på hjemveien. I henhold til boken Odysseus Unbound: The Search for Homer’s Ithaca av Robert Bittlestone var det forresten her havnen til byen Ithaka lå, hvor Odyssevs en gang satte seil mot Troja: «Tolv var hans skibe i tall, og de pranget med rødmalte stavner», som Homer skriver.

Tolv skip bygget av mørke abies cephalonica, de høye og rette bartrærne som en gang dekket omtrent hele øya. Senere har venetianske skipsbyggere hugget ned store deler av granskogen.

Innerst i viken munnet også Strabos kanal ut, som er Bittlestones navn på elven som i henhold til hans teori rant mellom øyene Ithaka og Kefalonia, eller Samos, som han mener Kefalonia heter i Odysseen.

Har han rett, ble kanalen fylt igjen av ras utløst av jordskjelv.

Landskapet er ellers som Haukelifjell uten et nordisk klima. Veien er smal, men ikke sett med norske øyne. Trærne er grønne, gresset brent. 40 grader i skyggen, og gresshoppene synger. Vi passerer flere vindkraftverk.

Gjennom de nedrullede vinduene er lukten av salvie overveldende. Njaal sier at salvie er noe man har i rumpa.

Christina sier at det er salve.

Ellers har det gått bedre med Gisle enn vi fryktet. Det er som om han blir full i varmen, eller snarere havner i bakrus, for han er ikke like vill som han pleier. På vei tilbake til Lassi stopper vi i Argostoli, den største byen på øya, for å handle de matvarene som vi glemte å kjøpe om morgenen eller som vi allerede har sluppet opp for. Christina er inne i butikken. Gisle sover. Jeg spør Njaal om han har det fint.

– Jeg må tisse.

Så dukker Christina opp med en bærepose. Da hun passerer de nedrullede rutene, sier hun at hun setter den i bagasjerommet, og forsvinner bak bilen.

– Jeg kjøpte brød og smør og bleier, en liten vannmelon og noen druer, sier hun idet hun tar på seg sikkerhetsbeltet. – Croissanter fantes ikke. Det var et veldig fint bakeri. Utrolig utrivelig betjening, men veldig spennende bakverk.

– Var betjeningen usnill? spør Njaal.

– Ja, de var veldig sure. En av dem så først forbannet ut fordi hun måtte gå og stille seg bak disken. Deretter så hun ut som om hun hadde ventet i ti år innen jeg bestemte meg for et brød, selv om jeg egentlig valgte med en gang. Og til slutt var hun så sur at hun smelte vekslepengene i disken. Hun var likedan mot en liten gutt som var der for å handle.

– Var han turist?

– Han var gresk.

– Da har det ikke med turisme å gjøre. De liker bare ikke mennesker på det konditoriet.

– Ahm, jeg må tisse, som sagt.

– Men da jeg handlet grønnsaker i butikken midt imot, var det en kvinne som stirret lenge på meg. Det er det ganske uvanlig at man gjør.

– Du kler deg faktisk ganske anstendig. Du ser jo gresk ut. Lang svart kjole.

– Og ganske mørkt hår har jeg for øyeblikket òg. Vanlige, lave sko. Ingen tvilsomme turistgreier.

– Det kan ikke være det heller, da.

– Jeg vet ikke hva det kan være. Men det er klart hun forstod at jeg er turist, for jeg …

– Snakker ikke gresk, for eksempel.

– Jeg så nok også ut som om jeg ikke visste hva jeg skulle ha.

Utover kvelden sitter vi på balkongen. Drikker ouzo. Ser over mot Paliki. Barna sover.

– Det har vært en fin dag i dag, sier Christina. Absolutt alt har vært fint fra begynnelse til slutt. Det var det egentlig i går også, da vi kom. Tror vi fikk akkurat det vi ville ha. Litt privatliv. At vi kan kjenne oss frie og gjør som vi vil, uten å passe tider … Stranden, Platis Gialos, var jo helt fantastisk. Mest grekere og ikke så mye folk. Herlig sand. Varmt vann. Gisle likte å bade. Njaal snorklet litt ….

– Og fin kjøretur tilbake langs fjorden, skyter jeg inn.

– Ja. Det føltes så eksklusivt å suse rundt på de der smale veiene. Gjennom landsbygda og opp i det som så ut som jeg forestiller meg Afghanistan. Fordi det var så brunbrent og bakkete og ubevokst. Men det var mer terrakottaaktig mark. Og det virket som fjellene var gjort av terrakotta òg. Det kjentes nesten som om de kunne smuldre i stykker hvert øyeblikk. Og de mørkegrønne trærne og det solsvidde gresset …

Vi er på Odyssevs’ øy.

Vi forsøker, i alle fall. Ingen vet nemlig hvor den ligger.

Hvordan finne en øy som kanskje bare har eksistert i hodet på Homer, som kanskje heller ikke har eksistert? Og om han virkelig fantes og han fantaserte om en faktisk øy, hvordan finne den?

Ikke at det mangler alternativer.

Nærmeste Ithaka fra Stockholm lå heller ikke så veldig langt unna. I henhold til atomingeniør Felice Vincis bok Omereo nel Baltico fra 1995, bodde Telemakhos, Penelope og Odyssevs nemlig i Danmark, nærmere bestemt på Lyø i Det sydfynske øhav. Kalypso bodde på Færøyene, kyklopene i Nordland, Skylla og Karybdis i Moskenes kommune, familien Øygarden i Theben, Paris og Helena i Finland, i alle fall frem til Trojas fall.

Slik Vinci leser Homer, stemmer kartet, men ikke med virkeligheten.

Vær- og vindforholdene i Iliaden og Odysseen, ved siden av landskapsbeskrivelsene og beskrivelsene av menneskenes lynne og utseende, lar seg vanskelig forbinde med middelhavsregionen. Derav hans teori om at hendelsene foregikk betraktelig lenger nord, hvor klimaet, topografien og fysiognomien mer overensstemmer med litteraturanvisningene. Det virker mer sannsynlig at beleiringen av Troja og reisen til Ithaka fant sted i Norden for omtrent 4000 år siden, og at det er den veien som historien har vandret, fra nord til syd.

Odyssevs, Akhillevs, Patroklos, Hektor, Ajax, Paris, Menelaos, Agamemnon, Helena, Kirke, Poseidon, Zevs, Afrodite, Ares, Polyfemos, Athene, Laërtes, Telemakhos, Penelope er som omplantede afrikanere på Grønland: akklimatiserte, men på feil breddegrad.

Men hvordan har det seg da at de overhodet lever ved Middelhavet?

Temperaturen i det nordlige Europa nådde en varmetopp omkring år 2500 f.Kr. Deretter ble det merkbart kaldere. Klimaforandringene rundt år 2000 f.Kr. gjør det rimelig å tenke seg at akaierne begynte å trekke sydover, for til sist å ende opp i Hellas. Men de kom ikke feiende som ubeskrevne blad med nordavinden, med seg brakte de sin kultur og sine legender.

Grunnen til at vi har lest historien den andre veien, fra syd til nord, er at vi lenge har antatt at den mykenske sivilisasjonen var eldre enn bronsealderkulturen høyere oppe i Europa. Men med moderne dateringsmetoder har det skjedd en rokering av kronologien. Livet nord for Alpene har vist seg å være betraktelig eldre enn tidligere antatt. Dermed lar hele historien seg snu på hodet. For er ikke de gamle eldst, fordi de første har blitt de siste, kan de på kartet nedenfor ha blitt til av de ovenfor, skal vi tro Vinci.

Homer skrev som den første noensinne, og 1000 år etter at faiakerne bar Odyssevs i land på Ithaka, ned mykenernes forhistorie. Og ettersom Hellas virket å være på gang og Skandinavia fryktelig passé, flyttet han handlingen til Middelhavet.

Likevel dro vi ikke fra Theben til Lyø. Vincis teori er heller ikke den ledende. For eksempel feller Peter Loptson, professor i filosofi ved University of Guelph, følgende dom over Omereo nel Baltico, eller Homers nordiske rødder: Iliaden, Odysseen og myternes vandring, som boken heter på dansk: «The Vinci thesis belongs in the dustbin; or wherever it is that fantasies about literary originals should be put.»

Nå er faktisk Ithaka en øy i fantasiens hav, så at det må en fantastisk teori til for å finne den er kanskje ikke så oppsiktsvekkende. Derimot finnes det bare én måte å være på Ithaka på, og det er med familien.

Neste teori om hvor Ithaka ligger stammer fra John V. Luce, professor emeritus i klassiske studier ved Trinity College. Luce har en lignende innstilling til Ithaka som Olof Rudbeck til Atlantis: Hvorfor gå over bekken etter vann? I verket Atlantica, utgitt mellom årene 1679 og 1702, driver som bekjent Rudbeck tesen at hovedstaden i Atlantis ligger i Uppsala, hvis universitet han for tiden var rektor for. Atlantis, slik det skildres i Platons dialoger Timaios og Kritias, kan, som han ser det, bare være Den skandinaviske halvøy.

Så hva med elefantene?

Rudbeck innrømmer at Platon noterer en viss forekomst av elefanter i Atlantis, «att här fanns en stor hop av dem», men hevder at disse elefantene egentlig er ulver: «Elefanter äro ofta införda i Sverige, men aldrig här i myckenhet sedda, och därföre förstås genom elefanter ulvar», for å si det med hans egne ord. Som eksempel på praksisen å benevne dyr som andre dyr, nevner Rudbeck at elefanter i Afrika kalles bjørner, selv om det aldri har funnes bjørner der, og at lus fra gammelt av kalles «särkelefant».

I samme åndedrett kan det nevnes at det året som den svenske naturforskeren la inn årene, så den norske presten og forfatteren Jonas Ramus sitt snitt til å flytte antikkens begivenheter litt lenger mot vest. I verket Ulysses et Otinus unus et idem (Odyssevs og Odin, en og den samme), fra 1702, argumenterte han, som tittelen antyder, for at Odyssevs og Odin var den samme historiske personen. I møtet med kyklopen sa for eksempel Odyssevs at navnet hans var «Ingen», altså Utis (gresk: oútis, gen. outinós), som når det bøyes minner om Otinus, alias Odin. Dessuten var Ramus først ute med å identifisere Moskenesstraumen som tilholdsstedet for så vel Skylla som Karybdis. Ogygia mente han var Hinnøya, og utelukket ikke at Røst, Værøy, Lovund eller Jomfruland kunne være Sirenenes øy og Træna Trinakia.

Dette var en avsporing.

Ikke slik å forstå at Luce finner Ithaka i Irland. Derimot finner han Ithaka på Ithaka. Der atomingeniøren Vinci ser kontraster, ser klassisisten Luce, ikke helt uventet, harmonier. Slik Luce leser Homer gir han en eksakt beskrivelse av øya som ligger i Hellas og lyder samme navn som i Iliaden og Odysseen.

I Celebrating Homer’s Landscapes: Troy and Ithaca Revisited, oppfordrer han oss derfor til å dra til Det joniske hav og se hva han selv så med sine egne øyne: «It is my earnest hope that some of my readers may be stimulated to visit the island, for in this matter seeing is indeed the surest road to believing. The evidence assembled in this study should at least make it hard to deny that Homer’s picture of Ithaca is well grounded in reality and that it relates to the island that still bears the ancient and celebrated name.»

Vinci på sin side vil naturligvis anbefale sine lesere å ta den 40 minutter lange fergeturen fra Faaborg til sitt nordiske Ithaka, for på stedet å «sammenligne de topografiske og beskrivende karakteristika ved Lyø med de nøyaktige beskrivelsene, der finnes i Odysseen.»

Selv om deres teorier utelukker hverandre, så er de relevante hver for seg. Og selv om Luce ikke vil skitne til boken sin med Vincis navn, så har de noe til felles.

Man lærer mye av å lese mennesker som vil at verden skal være på en bestemt måte. At det er så forbannet viktig at denne stenhaugen som stikker opp av havet, og ingen annen stenhaug i hele den vide våte verden, er Ithaka. Og at min kjepphest er hul som en trojansk hest, gir ikke deg retten til å kalle den en elefant.

Teorien til den ovenfor nevnte Bittlestone er ikke like fantasifull som Vincis eller like fantasiløs som Luces. Han tenker seg at Ithaka er den vestre delen av Kefalonia, nærmere bestemt Paliki, som i dag er en halvøy, men som har vært en øy i homerisk tid, skulle teorien hans stemme.

Har Bittlestone rett, er øya Ithaka. Skulle han ta feil, hvordan nå enn det skal bevises, finnes det fergeforbindelse over til den andre Ithaka, som i hans verden ikke er Ithaka, men øya Doulichion. For øyeblikket er i alle fall teorien hans så overbevisende at jeg bestemmer meg for å anskaffe Odyssevs’ åre på Paliki.

Rammefortellingen i Homers siste bok er som kjent hjemferd og hjemkomst. Etter å ha deltatt i kong Agamemnons beleiring av kong Priamos’ by, følger vi kongen av Ithakas møysommelige ferd tilbake til familien, en ferd som blant annet sender Odyssevs i seng med nymfen Kalypso i syv år og i bingen med heksen Kirke i ett år. Og det er Kirke som ber ham dra til de dødes rike for der å spørre Teiresias’ sjel, spåmannen fra Thebe, om hvordan han skal finne tilbake til øya han forlot som ung mann for å dra i leidang i østerled.

Odyssevs gjør som datteren av solguden Helios og okeaniden Perse sier, seiler til Hades og treffer Teiresias, som forklarer ham at hjemferden vil bli vanskelig, at Poseidon ikke har tilgitt ham for at han stakk ut øyet på hans tølperaktige sønn, Polyfemos, men at Odyssevs likevel kan nå hjem hvis han styrer unna Helios’ kyr. Deretter forteller Teiresias at når han er vel kommet hjem til Ithaka, skal han legge ut på en ny reise.

Du skal ta en skipsåre på skulderen og vandre av sted, inntil du kommer til et folk som aldri har sett havet, aldri har spist saltet mat og aldri har sett den rødmalte stavnen på et skip eller rekken av løftede årer, som lik et vingepar bærer skipet. Jeg skal gi deg et tydelig tegn, som du ikke kan ta feil av: Når du på din vandring møter en mann, og han sier det er en kasteskovl du bærer på din praktfulle skulder, da skal du straks plante åren din i jorden og ofre til Poseidon en vær, en okse og en råne som har paret seg.

En kasteskovl er en spade man renser korn med. Helt enkelt spar man kornet opp og kaster det med spaden, slik at det beste kornet, som er det tyngste, havner lengst unna. Men korn er som salt også en viktig ingrediens ved blotgilder; når Agamemnon i Iliadens andre sang ofrer en fem år gammel velnært okse til Zevs, rapporterer Homer at: «Rundt om oksen de stod og løftet de hellige byggkorn.»

Iliaden og Odysseen er fortellinger om vrede og forsoning.

Iliaden handler om Akhillevs’ vrede og hvordan han overvinner den når faren til Hektor kommer for å be om sønnens lik. Hektor, som han i sitt raseri har drept og trukket etter vognen sin.

Odysseens handling piskes frem av Poseidons vrede. Skal Odyssevs kunne ro velberget hjem til Penelope og Telemakhos, må havets hersker om ikke overvinnes, så utmanøvreres. Hvordan han derimot skal stilne Poseidons vrede for all fremtid, er hva Teiresias forklarer ham i dødsriket, men om Odyssevs faktisk lykkes med det, faller utenfor Odysseen. Hovedsaken er at reisen med åren er en reise mot forsoning. Når Odyssevs møter ham som kaller åren for en spade, og planter den i jorden og ofrer det han skal til havguden, da vil han få fred og leve lykkelig til sine dagers ende.

Hos Theokrit finner vi forresten en mulig forklaring på valget av forsoningsgest. I et av hans dikt henvises det nemlig til en gammel skikk, hvor man etter å ha skilt klinten fra hveten, måker sammen det finrensede kornet til en haug og planter spaden midt i haugen.

Tegnet på avsluttet arbeid: den stående spaden.

Uansett er det på Ithaka reisen begynner for den som søker forsoning, om ikke med en far så kanskje med en mor, en kone, en sønn eller to. Det handler om å gjøre opp for seg, om å ta åren opp av vannet før det er for sent, la vannet falle til ro, forsone seg med at man selv skal forsvinne.

Men bortsett fra at vi er her for å finne Odyssevs’ åre, fyller Kefalonia de fleste av våre kriterier for å dra på ferie med Gisle. Ikke bare er den mye større enn Doulichion og Lyø til sammen, den har nok av restauranter å rømme fra, og også et hotell uten restaurant, uten resepsjon og nesten uten gjester, nemlig Maria’s Garden Villas.