Anna Rasmussen

NAKEN

FORORD

Det absolutt ingen vet, ikke engang jeg, er hvem Anna Rasmussen egentlig er. Hele mitt liv har jeg vært usikker. I alle år har jeg gjemt meg bak rollene mine, enten det har vært som tøff tenåring, ung mamma eller blogger.

Jeg ble gravid da jeg var 14 år. Da jeg var 20, hadde jeg tre barn og halvannet hus. Jeg føler ikke jeg har gått glipp av så mye i mitt liv etter at jeg ble mamma. Men ikke før nå har jeg innsett at morsrollen også har stått i veien for noe: Jeg fikk aldri tid til å være vanlig ungdom. Den dyrebare ungdomstiden er mer enn fest og fyll, det er tiden hvor man blir kjent med seg selv. Lærer å sette grenser og finner ut hvem man er. De fleste på min alder har en selvtillit når det gjelder hvem de er som person, men jeg er usikker.

Bak tastaturet har jeg utforsket tanker, meninger og minner. Mine innerste hemmeligheter har jeg kunnet dele med hele Norge. Ofte har jeg selv bidratt til mystikk og til å gjemme sannheten bak kryptiske titler. Innleggene blir ofte misforstått når de blir lest hver for seg, uten å bli satt i en sammenheng. Noen ganger er det skummelt å skrive for mange lesere, kanskje særlig om ting jeg knapt har våget å si til meg selv. Jeg har delt det meste som har skjedd i livet mitt – oppturer og vonde hendelser, gleder og skuffelser. Men jeg må innrømme at jeg ikke alltid har vært helt ærlig. Det er ikke alt jeg kan skrive.

Den siste tiden har jeg tenkt mye på hvordan jeg har blitt den jeg er. Jeg har begynt å se hvordan hendelser i livet mitt henger sammen. Jeg har tatt omstridte valg. Mange av avgjørelsene kan virke ugjennomtenkte, men når hendelsene settes sammen, så gir de mening. Verdiene, tankene og holdningene mine kommer fra et sted.

Denne boken er ikke skrevet i verken frustrasjon eller sinne. Den er skrevet for å vise frem den ekte meg. Alt som har stått mellom linjene, står her nå svart på hvitt. De opplevelsene og erfaringene som har preget meg mest, har jeg ikke skrevet om før. Personen jeg har skjult for verden, får nå fortelle.

Anna

SKJULT BAK LYKKE

Jeg tenker ofte: Er jeg god nok? Liker andre meg? Betyr jeg noe? En slik usikkerhet er vond å bære på, derfor har jeg aldri ønsket at folk skal se den.

I stedet har jeg vært bestemt og sta når jeg først har tatt en avgjørelse. Jeg har stått for valgene jeg har tatt, uansett om de har vist seg å være feil eller ikke. Jeg er usikker helt til jeg sier noe høyt. Da gir jeg meg ikke, uansett hva andre sier. Ingen kan overbevise meg om å endre mening, og ingen skal komme og si at jeg gjør noe galt. Å ta feil har for meg betydd det samme som å havne i en svak posisjon. Derfor er jeg dårlig på å innrømme feil, og går sjelden tilbake på noe jeg har sagt. Det skinner igjennom i det meste jeg gjør. Hvis jeg er sikker på at noe skjedde på en bestemt dato, står jeg ved det selv om jeg får bevist at det skjedde dagen etter.

Også da jeg var liten, prøvde jeg å skjule hvor usikker jeg var. Jeg husker meg selv som glad og fornøyd, men det er en del ting fra barndommen jeg har fortrengt. De som sto meg nærmest, visste lite om hva som egentlig foregikk. Det var ting jeg aldri fortalte, og jeg rømte fra usikkerheten og inn i vennegjengen. I det sosiale følte jeg meg trygg, og jeg hadde mange venner da jeg var liten. Samtidig var jeg den stille jenta som ikke gjorde noe særlig ut av seg. Jeg har alltid fokusert på å nyte de øyeblikkene som er fine i stedet for å holde fast ved det som er vanskelig. Jeg var pliktoppfyllende og flink, helt til jeg plutselig ikke var det lenger.

Utseendet mitt har forandret seg mye siden den gang. Jeg hadde lyst, kort hår som barn, men jeg ønsket meg hele tiden langt hår. Mamma har fortalt at håret mitt var så rett og glatt at det var umulig å sette det opp på en måte som holdt. Derfor fikk jeg ikke ha langt hår før jeg ble eldre. Fra jeg var fire år har håret mitt blitt gradvis både lengre og mørkere for hvert år. Jeg likte å pynte meg som barn, jeg gikk aldri i dongeribukse, men foretrakk kjoler og skjørt. Favorittantrekket var et lyslilla skjørt og en genser i samme farge.

Jeg var også et aktivt barn. På ferieturer slo jeg flikkflakk på strendene, og hjemme hoppet jeg på trampolinen i hagen. Jeg prøvde de fleste idretter man kan tenke seg. De andre jentene i nabolaget gikk på håndball, men ballspill var ikke noe for meg. Jeg endte opp på turn, det samme som mamma hadde gjort som barn. Jeg var ganske myk og ble fort god. På trening ble jeg raskt en del av gjengen, men jeg klarte likevel ikke helt å finne min plass.

Lenge var jeg yngst i familien og trivdes med den rollen. Da ble jeg passet på og fikk gjøre som jeg ville. Jeg har alltid likt oppmerksomhet, selv om jeg ikke sa så mye som liten. Jeg åpnet meg kun når jeg følte meg trygg. Men jeg fortalte aldri om alt som var vanskelig, og turte bare å si mine meninger når jeg visste jeg ble hørt og at ingen ville si meg imot.

ALENE I ET UKJENT LAND

Barndommen min var delt mellom Norge og Kypros, mellom mamma og pappa. Jeg bodde mest hos mamma, men var hos pappa om sommeren og annenhver jul. Min lojalitet har ligget hos mamma, og vi har vært et team. Mamma har vært den viktigste personen i livet mitt, og hun har alltid gitt uttrykk for at jeg er viktig for henne. Jeg har arvet både fargene og mye av utseendet mitt fra henne. Vi har det samme smilet og de samme øynene, men mamma har kort hår og en litt annen klesstil og går ofte i en mønstret tunika med tights under.

Pappa er opprinnelig fra Kypros, det var der mamma og pappa møttes. Mamma studerte der da hun var 19 år, og da skoleåret var ferdig, tok hun med pappa hjem til Norge. De bodde og jobbet sammen i ti år før de fikk broren min. Da jeg kom bare 19 måneder senere, sa legene det var et mirakel.

Jeg husker ingenting fra da vi bodde alle fire i huset på Tasta i Stavanger. Jeg har sett bilder av det, men jeg var bare to år da pappa flyttet ut. Da jeg var fire år, flyttet han tilbake til Kypros. Broren min og jeg ble igjen i Norge sammen med mamma. Jeg vokste opp i et treetasjes hus i et trygt nabolag. Broren min og jeg har hatt et ganske vanlig søskenforhold. Vi har kranglet lite, og han har alltid vært ganske overbeskyttende. Han er ikke så mye eldre, men har likevel i mange situasjoner tatt på seg ansvaret for at jeg skal ha det bra. Jeg fikk en veldig tydelig lillesøsterrolle. Han er omtrent et hode høyere enn meg, og ser mer kypriotisk ut. Vi har alltid liknet på hverandre, men han er mørkere. Ansiktet hans er veldig markert, kinnbeina og kjeven står tydelig ut. Han har tjukke, mørke øyenbryn og likner mest på pappa.

I omtrent et år var det bare mamma, broren min og jeg som bodde sammen i huset på Tasta. Det var en veldig fin tid, og vi funket bra sammen som familie. Når jeg ser tilbake, husker jeg både mamma og pappa som tålmodige og barnslige. De var alltid med på det jeg ville leke eller gjøre. Jeg tok det som en selvfølge da, men ser i ettertid hvor mye det betyr for et barn.

Mamma hadde noen regler som var greie å følge da jeg var liten. Samtidig ga hun meg ganske frie tøyler, og jeg fikk ha venner hjemme så ofte jeg ønsket. Huset var ofte fullt av barn, og alle syntes det var behagelig å være rundt mamma. Til og med kompisene til broren min aksepterte at hun var i nærheten. Jeg tenkte ikke over at mamma var spesielt kul da jeg var liten, men det var stas at hun var med på lekene vi fant på. En gang var hun med og lekte en smakelek med meg og venninnene mine. Vi plasserte mamma på en stol midt på kjøkkengulvet og ga henne Nugatti, peanøttsmør, kanel og ketsjup på skjeer hver for seg. Mamma var dessuten ingen kjeftesmelle. Det var alltid greit å ha med venner hjem, og jeg var ikke flau over henne.

Fra jeg var fire år hadde jeg to liv: mitt vanlige i Stavanger, og deltidslivet på Kypros med pappa, farmor og farfar. Etter at pappa flyttet tilbake til Kypros, er vi blitt fortalt at det forelå en dom som bestemte at vi måtte reise til ham hver sommer og annenhver jul. Fra august til juni var jeg i Norge og levde mitt ordentlige liv. Tiden på Kypros var unntakstilstand.

Pappa ønsket å ha kontakt med oss, og han ringte ofte i de periodene vi ikke var hos ham. Jeg så det på telefonnummeret, det var det eneste utenlandske nummeret som ringte til hustelefonen. Jeg prøvde å unngå å svare, men som regel måtte jeg snakke med ham likevel. Jeg har inntrykk av at forholdet mellom mamma og pappa var vanskelig etter at de ble skilt, antagelig fulgte mamma avtalene nøye for å holde stemningen god. Kanskje hadde det blitt verre for broren min og meg å møte pappa ellers. Det var i hvert fall ikke et alternativ at vi ikke skulle være sammen med ham da vi var små. Derfor pratet jeg med pappa når han ringte, og var hos ham hele sommerferien hvert år frem til jeg ble 14 år.

Jeg husker mye fra Kypros, men det meste har jeg aldri fortalt til noen. Det gjorde mye med meg å reise ned dit hver sommer. Jeg gikk fra å være pratsom og utadvendt til innesluttet og stille. Hos pappa kunne jeg ikke språket, selv om han prøvde å lære oss det. Vi hadde en bok hvor enkle, greske ord sto håndskrevet. Hver kveld satt vi sammen alle tre og øvde på ordene. Pappa sa det greske ordet, og vi sa det norske. Jeg husker jeg alltid måtte gjøre noe mer ut av enkelte ord. Hvis pappa sa dør, løp jeg bort til døren i stedet for å si ordet. Det ble en morsom lek, og det samme kunne jeg gjort med mine barn i dag. Likevel lærte jeg aldri nok gresk til at jeg turte å prate. Det var et dårlig grunnlag for å være to måneder i et fremmed land.

Jeg har aldri visst hvor jeg har pappa, og det har gjort meg usikker. I mine øyne var han to personer. Den ene siden var glad, leken og omsorgsfull. Den andre var sint og skremmende. Jeg visste aldri hvilken side som ville komme frem. Den verste tiden på Kypros var fra jeg var fire til jeg var omtrent ni år. Jeg følte meg liten og alene der, og som barn ble jeg veldig på vakt. Jeg kunne merke hvilket lune pappa var i, hvordan stemningen var idet han kom inn døren. Jeg lærte meg å legge lokk på det skumle og fokusere på det gode. Jeg tror det var en nødvendig overlevelsesmekanisme, for på den måten ble det lettere å være der. Samtidig fant jeg på mange morsomme og hyggelige ting med pappa. Det var ikke skummelt hele tiden, og pappa var snill når han var i godt humør.

Leiligheten til pappa var liten og trang og broren min og jeg var der alene mens pappa var på jobb hele dagen. Farmor og farfar bodde i samme hus, men vi var ikke sammen med dem annet enn til måltidene. I stedet gikk broren min og jeg omtrent oppå hverandre i den smale stuen. Vi kranglet vanligvis lite, men det endret seg på Kypros. Vi kjedet oss og kunne ikke trekke oss unna hverandre på samme måte som vi kunne i Stavanger, derfor ble det fort til krangling og erting. Da kunne pappa bli sint. Når han grep inn i kranglene for å avslutte dem, ble jeg redd. Når sinnet gikk over, kom det en pause. Etter pausen var alt fint igjen, og vi kunne gjøre morsomme ting sammen. Han var både gal og glad på samme tid.

Jeg følte at pappa prøvde å sette meg opp mot mamma ved å fortelle alt galt hun gjorde. Det preger deg som barn å stå mellom foreldrene på den måten. Han skremte meg med måten han pratet på. Han snakket for eksempel om hvordan han kunne ta mamma fra oss. Da var han egentlig i godt humør, samtidig er dette noe av det som sitter sterkest i meg fra den tiden. Han ville bruke meg som barn i kampen mot mamma. Mamma har fortalt at jeg var et mareritt å få hjem fra Kypros, og det var ikke så rart etter to måneder med sånn prat.

Mange av de rundt meg var misunnelig på at vi var to måneder på «sydenferie» hver sommer. Det hørtes fantastisk ut, men jeg gledet meg aldri til å reise. Det var ikke ferie, det var noe jeg måtte gjøre. Den følelsen andre har på vei til ferie, fikk jeg først da jeg satt på flyet hjem igjen. Det eneste stedet på Kypros jeg følte meg helt trygg, var sammen med barbiedukkene mine. I leken hadde jeg kontroll, og ingen kunne si at jeg gjorde noe feil. Da kunne ingen klage eller kjefte på meg. Når pappa var glad, var han barnslig og ofte med på leken. Han kunne sitte på gulvet med barbiedukkene og leve seg inn i leken sammen med meg. Jeg gjorde det jeg kunne for å holde humøret mitt oppe og få dagene til å gå. Samtidig prøvde jeg å tenke minst mulig på mamma for ikke å savne henne.

Jeg kunne ikke gjøre så mye med humøret til pappa, men jeg lærte meg å takle det. På mange måter har jeg et behov for å forsvare ham. Humøret hans bikket av forskjellige ting. Det kunne være politiske diskusjoner med farmor som gjorde ham sint, eller at han tapte mot broren min i Playstation.

Jeg vet at pappa var glad i meg, selv om han ikke klarte å kontrollere raseriet sitt. Derfor har det blitt viktig for meg å se både hans gode og dårlige sider. Når han var glad, kunne vi ha det fint, men når han ble sint, var det skummelt. Jeg har et veldig todelt forhold til Kypros og pappa, fordi minnene både er vonde og fine.

TRYGGHET HOS MORMOR OG MORFAR

Hjemme i Norge fant jeg en slags balanse i hverdagen. Selv om jeg opplevde mye som ikke var helt normalt, hadde jeg perioder som var helt vanlige. Jeg søkte mot stedene der jeg ikke følte meg annerledes. Sammen med mormor og morfar føltes tilværelsen normal. For meg var trygghet at jeg var omringet av mennesker med stabilt humør. Da visste jeg for eksempel at om jeg gjorde noe galt, ville jeg få kjeft for det, mens om jeg ikke gjorde det, ville jeg ikke få kjeft. En slik forutsigbarhet gir en ro i kroppen, og den hadde jeg hos dem.

Mormor og morfar bodde i huset ved siden av vårt. Det tok kanskje 30 sekunder å løpe over hellene opp til dem. Langs ripsbuskene løp jeg ofte, og mormor eller morfar var stort sett hjemme. Jeg elsket å være der.

Særlig morfar og jeg hadde et tett forhold da jeg var liten. Han var slank og høy, med hår på brystkassen. Over brystet gikk det et stort arr etter en hjerteoperasjon. Han plystret stort sett hele tiden. Jeg hadde enorm respekt for morfar, men var alltid avslappet rundt ham. Jeg visste alltid hvilket humør han var i, og det var tydelige regler for hva jeg kunne gjøre og ikke gjøre. Det var alltid gøy å være hos dem, morfar bygde trehytte og var den første i gata som kjøpte trampoline. Den dagen vi kjøpte den var det fint vær, og bare broren min, jeg og morfar hoppet sammen. Etter hvert var den stadig full av barn, og alle kalte morfar for ’morfar’. Han var også med og hoppet innimellom, og han tok faktisk salto på trampolinen så lenge han levde.

Morfar var engasjert i alle barnebarna, og han brydde seg virkelig om oss. Det lyste gjennom alt han gjorde. En gang skulle han passe broren min og meg alene i en uke. Vi skulle gå på skolen, gjøre lekser sammen, og han skulle lage middag hver kveld. Likevel var han aldri stresset, men rolig og trygg. Han var opptatt av å lære oss ting, og når han hjalp meg med lekser, fikk han meg til å lese oppgavene selv. Jeg likte ikke å lese, men jeg respekterte morfar og gjorde som han sa. Den uken lærte jeg å ikke stoppe selv om jeg leste feil, men heller lese videre. Han var seriøs når jeg satt i armkroken hans på en stol og gjorde lekser.

Morfar kunne mye og lærte meg nye ting. En gang da jeg var åtte–ni år, hadde vi snakket om verdensrommet Og jeg fortalte ham at jeg likte å se på stjernene. Den samme kvelden kom han ned til oss. Jeg hadde lagt meg, men ikke sovnet ennå. «Anna må komme ned. Hun skal være med og se på stjernene», sa morfar til mamma. Jeg tok på meg klærne, og vi gikk opp til Veden. Det er en høyde som ligger litt opp i skogen bak husene våre, der hadde vi utsikt over hele Stavanger. Morfar og jeg satt sammen på trebenken på toppen. Vi så lysene fra byen i det fjerne, men der vi satt, var det mørkt og stjerneklart. Stjernene var så tydelige og lyste opp den mørke kvelden. Morfar hadde nok lest seg opp i løpet av dagen, rolig pekte han og viste meg Melkeveien og Karlsvogna. Han forklarte stjernebildene, det var første gang jeg så på stjernene på den måten. Jeg syntes det var stas både fordi jeg fikk være med ham, og fordi jeg fikk være sent oppe selv om jeg skulle på skolen dagen etter.

Sammen med morfar var jeg aldri redd. Likevel turte jeg ikke fortelle ham at en flis i dusjen var blitt ødelagt den uken vi var hos ham. Da han oppdaget det, forklarte han rolig at jeg måtte gi beskjed om den slags slik at han fikk fikset det. Jeg hadde ikke gjort noe galt, og hadde ikke trengt å være redd for å få kjeft.