Helene Uri

HVEM SA HVA?

Kvinner, menn og språk

Takk

Tusen takk til mine lesere som med sin faglige ballast har kommet med kloke innspill fra hver sin kant:

Helge Dyvik

Karin Gundersen

Per Anders Madsen

Kari Marstein

Toril Moi

Ingebjørg Tonne

Anne Kyong Sook Øfsti

En stor takk til redaktøren min, Cathrine Sandnes, som har heiet på dette prosjektet fra første stund!

Takk til:

Elizabeth Lovett, som gav inspirerende kommentarer til en tidlig utgave av manus

Lars G. Johnsen, Nasjonalbiblioteket, som har vært entusiastisk NB N-gram-læremester

Gro-Beate Wennevold, som har gjort en fantastisk jobb med å gå gjennom nekrologer og spalten «På nattbordet», og dessuten hjulpet meg med å telle både her og der

Anne Lene Andersen, som har lest, kommentert og ikke minst gjennomført en klasseundersøkelse

Klasse 2STB på Skedsmo videregående skole (2017–2018)

Bokbasen ved Fride Fosseng og Mona Nummedal

Språkspalta ved Lars Aarønæs

Toril Opsahl, Universitetet i Oslo

Carina Nilstun, Kunnskapsforlaget og Det Norske Akademis ordbok

Eiolf Solvang, Aftenposten

Kolleger ved Norsk barnebokinstitutt

Balanseprogrammet, Forskningsrådet

Tusen takk til mannen min, Einar, som til tider er en avbrytende, mansplainende skravlegubbe, men som sier mange fornuftige ting innimellom: Takk for diverse gjennomlesinger, for diskusjonene vi har hatt, for samtaler om språk, litteratur, kvinner, menn, kjærligheten og livet.

Denne boken er tilegnet mine kritiske og støttende, smarte og snille døtre, Helle og Ingvild

– og noen andre unge kvinner som jeg kjenner, setter pris på og lærer av: Ingrid Ibenholt, Astri Marie Lovett Hageberg, Julia Sjøholt Snellingen, Elena Sjøholt Snellingen og Mona Silsand.

Innledning

Filosofen Ludwig Wittgenstein sammenlignet språket med en gammel by. Det er et bilde jeg liker. En by er en labyrint av trange gater og plasser, av nye og eldgamle hus side om side – og i utkanten ligger boligfelter med rette veier og likeartede hus.

Min by er også sånn, en blanding av gammelt og nytt. Slik språket mitt er.

Gatene rundt her jeg bor, er alle oppkalt etter døde menn: malere, statsmenn, en numismatiker, en prest, en arkitekt.[1] På vei til butikken passerer jeg en byste av en kjent mannlig maler. Litt lenger opp i gaten står en skulptur av en naken navnløs kvinne.

Akkurat som i byen er det mange menn i språket mitt: nordmann, mannskap, manne seg opp, ha baller og seierherre. Ord er broer tilbake til fortiden, til et samfunn og en levemåte vi har forlatt. Holdningene har vi lagt bak oss, men ordene bruker vi ennå. Akkurat som det i byen bygges nye hus, bygger vi nye ord: opphaver, talskvinne og hen. Og akkurat som det blir protester mot ny arkitektur, blir det protester mot nykonstruerte ord.

Jeg er sikker på at det gjør noe med innbyggerne i byen å vokse opp omgitt av mannegater og mannlige skulpturer. På samme måte er jeg overbevist om at det gjør noe med oss å vokse opp med et språk som er mer preget enn vi tror av maskuline metaforer og tidligere tiders mannlige dominans. Språket vi snakker hver dag, og bygatene vi går gjennom, former oss.

Hvem sa hva? handler om språk og kjønn. Den første delen handler om hvordan menn og kvinner bruker språket forskjellig. Den andre delen handler om hvordan kvinner og menn fremstilles og omtales i bøker, massemedier og filmer.

Noter

[1] Hadde jeg bodd et annet sted, hadde jeg kunnet spasere i kvinnegater. De finnes, cirka en tiendedel av gatene i Oslo er oppkalt etter kvinner.

Rosa sparkebukse og mannen i månen

Tre episoder

2001: Jeg har utgitt min første roman for voksne. På Gyldendal. Jeg er stolt og glad. Jeg tar imot de godene som blir en romandebuterende forfatter til del: lunsj med redaktøren, middag med de andre debutantene, juleball i Speilsalen på Grand. Jeg får også julebok tilsendt i gave fra forlaget. Alle forfattere og alle ansatte får den samme boken. Dette året het Gyldendals julebok Fløgstad-symposium. Jeg husker at jeg åpnet boken, bladde i den, leste litt her og der. Jeg husker hvor skuffet jeg ble. Og jeg husker hvordan jeg som kvinne kjente at jeg sank i verdi i forlagets øyne.

Boken er en samling artikler om forfatteren Kjartan Fløgstad. I forordet skriver Gyldendals daværende konsernsjef, Geir Mork, om bakgrunnen for utgivelsen. Fløgstads forfatterskap er beundret, men ikke analysert. For å bøte på dette «inviterte vi derfor i november 2000 ei rekke intellektuelle til symposium rundt Kjartan Fløgstads forfattarskap». Mork redegjør for utvalget med at «vi inviterte ut frå lystprinsippet». De intellektuelle som ble invitert ut fra Gyldendals lystprinsipp, er åtte menn: Einar Økland, Atle Kittang, Peter Larsen, Erik Bjerck Hagen, Helge Rønning, Dag Solstad, Arild Linneberg, Georg Johannesen. I tillegg til disse åtte har konsernsjefen skrevet et forord og Fløgstad selv en sluttreplikk. Gyldendals julebok 2001 inneholder altså stemmene til ti menn. En nokså lunken velkomst for en kvinnelig romandebutant.

Boken har fulgt meg i disse årene, vært med på flyttelassene, og jeg plukker den ut fra bokhyllen, setter meg ned og blar igjennom hele, leser en side her, en setning der, lar blikket gli. Det henvises, refereres, sammenlignes, mimres og namedroppes: Povel Ramel, Bertolt Brecht, Brikt Jensen, Tor Obrestad, Axel Jensen, Rabelais, Cervantes, Borges, Frode Grytten og Dickens, Kjell Askildsen, Halvor Roll, Atle Kittang, Borgen, Sigurd Hoel og Ibsen, Bakhtin, Adorno, Harald Stanghelle og Ludvig Holberg, Edvard Grieg og Eivind Tjønneland, Raymond Chandler, Edvard Munch, Byron, Shelley og Keats, Jan Erik Vold og Hans E. Kinck, Hemingway og Ivar Aasen, Gadamer, Karl Ove Knausgård, Habermas, Carsten Hauch og mange, mange flere. Jeg fant tre kvinner. Den første er Eldrid Lunden, hun nevnes i forbifarten fordi hun debuterte samme år som Fløgstad. Den andre er Sissel Benneche Osvold; hun er med fordi Fløgstad i enkelte avsnitt skriver «for tydelig og moralistisk og det til og med i et språk som kunne vært hentet rett ut av Lørdagsdagbladet: Disse linjene kunne godt vært skrevet av for eksempel Sissel Benneche Osvold», påstår Erik Bjerck Hagen. Stedvis skriver Fløgstad så platt at det kunne ha vært skrevet av en simpel journalist, ja, til og med en kvinnelig journalist. Dette er ingen kompliment til Fløgstad. Og heller ikke til kvinner. Men på side 114 lyser Sigrid Undsets navn mot meg, hun er med og nevnes på lik linje med Knut Hamsun. Man får ta de seire man får.

2007: Ifølge kinesisk astrologi var 2007 grisens år. Det var også det internasjonale polaråret. Canada forbyr gammeldagse lyspærer, og det er ski-VM i Sapporo. Ingunn Yssen sa opp sin stilling i LO ved å publisere oppsigelsesbrevet der hun kritiserer Gerd-Liv Valla, i VG. I kjølvannet av det ble jeg invitert flere steder for å snakke om kvinner, menn, språkbruk og lederstil. Jeg trodde ikke jeg hadde noe fornuftig å si om temaet, så stort sett takket jeg nei. Men det førte iallfall til at min interesse for språk og kjønn ble fornyet, og jeg rev flittig ut avisartikler og la i en blå mappe. En del av eksemplene i boken er fra denne mappen. I den blå mappen ligger også en lapp jeg skrev den høsten på en litteraturfestival. Jeg lyttet til to mannlige forfattere bli intervjuet av en mannlig programleder. Mot slutten av innslaget spurte programlederen om hvem de to forfatterne leste for tiden. En lang rekke mannlige forfatternavn strømmet ut av herrenes munn. Scenen var kjemisk renset for femininitet. Salen var stappfull av det. Kanskje innså programlederen kontrasten, for han spurte om de to hadde noen kvinnelige forfattere de satte høyt. Den ene ble svar skyldig. Den andre svarte umiddelbart at han ikke leste så mange kvinner. Det var dumt av ham, og han hadde tenkt å gjøre noe med det, men det var noe med at kvinnelige forfattere skrev om temaer som ikke egentlig traff ham: «Jeg liker forfattere som skriver om noe som angår meg. Relasjoner mellom mennesker. Politikk. Den slags. Kvinnelige forfattere blir ofte … tja … for spesifikke i sin tematikk til at jeg blir truffet av det.» Det er ingen nøyaktig transkripsjon, men det var omtrent det som ble sagt fra scenen, og det jeg fikk skriblet ned på lappen. Den andre forfatteren nikket bifallende. Programlederen takket forfatterne. Alle vi damene applauderte begeistret og gikk ut i høstkvelden.

2007 er også året jeg blir spurt om å sitte i en jury som deler ut en litteraturpris. Det er rett etter et bokarrangement, og mannen som spør, har et vinglass i hånden. Det passer ikke så godt med juryarbeid, så jeg takker nei. Jeg svarer litt spøkefullt at jeg heller vil ha prisen enn å sitte i prisjuryen. Mannen ser på meg, og jeg får en sterk følelse av at han ser ned på meg på mer enn den bokstavelige måten. Han sier: «Da må du ha skrevet litt flere bøker og blitt noen år eldre først.» Jeg ler og svarer skamfullt at han selvsagt har rett. Jeg er på det tidspunktet over førti år gammel, og jeg har skrevet femten bøker, hvorav fire romaner. Jeg har en mistanke om at det han egentlig sa, var at jeg burde ha skiftet kjønn. Prisen har siden blitt utdelt bare til menn, også til yngre.

Høsten i forveien hadde jeg utgitt universitetsromanen De beste blant oss; den fortsatte å selge utover i 2007, og jeg fortsatte å bli spurt om å snakke om den. Det gjorde jeg med stor glede. Romanen handler om livet i akademia, om kameraderi, om trakassering, om løgn, konkurranse og fiendskap, om tyveri av forskningsresultater. Få stilte spørsmål om sannhetsgehalten i fremstillingen av Universitetet i Oslo. Det imidlertid flere journalister og lesere lurte på, var hvor troverdig det var at professor Edith Rinkel, en 49 år gammel kvinne, kunne ha et forhold til studenten Aleksander på 25. En middelaldrende kvinne og en ung gutt – er ikke det veldig lite sannsynlig?

2017: Jeg står i en full forsamlingssal. Jeg har akkurat holdt et foredrag. Etter meg skal en mannlig forfatterkollega snakke. Jeg setter meg på første rad og lytter til ham. Han er flink. Og han har en helt annen stil enn meg. Når jeg snakker til et publikum, henvender jeg meg automatisk til salen med spørsmål om tilhørerne «skjønner hva jeg mener», om de «henger med», om de «kjenner seg igjen». Akkurat på samme måte gjør jeg når jeg foreleser for studenter: Jeg snakker oftest med forsamlingen, ikke til. Min mannlige kollega snakker til.

I mitt foredrag har jeg referert til forfattere, en litteraturteoretiker og en lingvist. Jeg har introdusert alle gjennom formuleringer som «den franske forfatteren X, som for oss nok er mest kjent som kvinnen bak suksessen …», «professor X, som jobbet i mange år ved Universitetet i Tromsø, og som særlig har gjort seg bemerket som …» og «mange av dere har sikkert hørt om den amerikanske lingvisten X, men la meg likevel si noen innledende ord om hans arbeider». Min mannlige kollega har mange flere referanser til bøker, forfattere og forfatterskap enn jeg hadde i mitt foredrag, og han introduserer ingen. Han snakker som om dette er kjente størrelser. Det er flere jeg ikke har hørt om. Jeg er overbevist om at publikum heller ikke gjenkjenner alt. Men hvordan reagerer tilhørerne? Synes de at min forfatterkollega er en uforskammet fyr med dårlig utviklet mottagerbevissthet? Eller får den milde skammen dem til å gi seg hen i beundring over denne smarte fyren? Skammen over å ha hørt om bare en brøkdel av navnene og verkene han snakker om? Jeg holder en knapp på det siste. Jeg får iallfall en følelse av å være litt dum som ikke øyeblikkelig plasserer referansene hans. Jeg googler et navn i smug. Det viser seg å være en mann som har skrevet en masteroppgave i litteraturvitenskap ved Universitetet i Bergen. Det er ingen grunn til å skamme seg over at jeg ikke har hørt navnet. Suvereniteten i måten min kollega ramser opp navn på, gjør at jeg skammer meg likevel.

Det er helt sikkert flere forskjeller mellom foredragene våre, men det er særlig disse to som slår meg der jeg sitter på første rad og lytter. Jeg vet fra forskning at studenter ofte vurderer kvinnelige forelesere som mer faglig usikre nettopp på grunn av den appellerende tonen og spørsmålene rettet mot salen, og jeg tar meg i å lure på om tilhørerne denne kvelden også tenker i de baner.

Jeg har i mange år vært opptatt av forskjellene mellom kvinners og menns måte å snakke på. Det er ti år siden jeg begynte å klippe ut artikler og legge dem i den blå mappen. Det er januar 2017. Jeg sitter på første rad i en forsamlingssal et sted på Østlandet og bestemmer meg for å skrive denne boken.

Ulikheter i verdens likeste land

I 1978 ble like muligheter for kvinner og menn lovfestet. Det er førti år siden likestillingsloven ble vedtatt i Norge – mer enn en kvinnsalder. I august 2017 leser jeg i Dagbladet at afghanske kvinner er lei av ikke å ha eget navn. Utenfor hjemmet omtaler menn sine koner ikke ved deres navn, men ved hjelp av omskrivninger som geit, min svake, mine barns mor. Det er et navnetabu som afghanske aktivister nå akter å utfordre, blant annet gjennom hashtaggen som på engelsk lyder #WhereIsMyName. Dette er et stykke unna norsk virkelighet. Hvis vi skal tro World Economic Forums kjønnsindeks for 2017, er det bare Island som er bedre enn Norge på likestilling. I februar 2018 er 5,6 prosent av verdens statsoverhoder (presidenter og monarker) kvinner, og 7,3 prosent av regjeringssjefene.[1] Det er 13 prosent kvinnelige medlemmer i verdens nasjonalforsamlinger. Våren 2018 har Norge kvinnelig statsminister, kvinnelig finansminister, kvinnelig utenriksminister og kvinnelig høyesterettsjustitiarius. Vi lever i et av verdens mest likestilte land. Nettopp derfor er det interessant å se i hvilken grad språket sladrer om ulikhet også der vi insisterer på at ingen ulikhet finnes.

Samme prestasjon, ulik vurdering

I 1947 utgis det en bok om kvinne- og mannsspråk, skrevet av den norske filologen Georges Abel. I dag har boken primært underholdningsverdi, men den gir likevel et tankevekkende innblikk i synet på språk og kjønn på den tiden. For det er ikke så lenge siden. Knappe tjue år senere blir jeg født. Og som vi skal se, gjenfinner vi en del av holdningene og meningene i dag.

Abel har ikke mange undersøkelser å støtte seg til, men det hindrer ham ikke i å ha klare meninger. Han er en mann av sin tid, og han ser ingen grunn til å stikke under stol at mannens måte å snakke på, er mye bedre enn kvinnens. Pussig nok ser han denne kvalitetsforskjellen også der det beviselig er likheter: For eksempel påstår Abel at det er typisk for kvinnespråket å bruke gjentagelser. Han underbygger påstanden ved å sitere Nora i Et dukkehjem. Nora utbryter: «Å Gud, å Gud, Kristine, det er dog vidunderlig dejligt at leve og være lykkelig!» Typisk følelsesladet damespråk, mener Abel, men så er det jo sånn at gjentagelser ikke forekommer rent sjelden også hos menn. Det er imidlertid noe helt annet, forklarer Abel, for da er det «helst i bevisst oratorisk øyemed». Å bli presentert for likhet, men være blind for den og i stedet se ulikhet, er ikke uvanlig når kvinner og menn vurderes.

Videre skriver Abel, med utstrakt bruk av ordet faktisk og mange utropstegn, at kvinner, faktisk, leser raskere enn menn! Faktisk! Men Abel har en forklaring også på dette underlige fenomen, og det er at kvinner har mindre ordforråd. Jaha? Jeg bøyer meg spent over boken og leser videre: Kvinner kan ikke så mange ord, og da går alt fortere, forteller Abel oss. Mannen må mentalt bla igjennom hele sitt ordforråd for å finne det rette uttrykk, mens kvinnen, som altså ikke har så mange ord å velge blant, straks finner de ordene hun leter etter – ofte mye mindre nyansert enn mannens ord, selvsagt. «Hvor ofte hører en ikke mannlige talere som stadig hakker og stammer før de finner frem til det de har på hjertet. Og det er nettopp mennesker med et stort ordforråd, mens gjennomsnittskvinnen i et kaffeslabberas aldri står opprådd for ord!» Abels temmelig fantasifulle forklaring er altså at det er vanskelig å lese fort når man kan så mange ord. Det er også vanskelig å uttrykke seg når man har et enormt ordforråd som presser seg på. Som det står i boken: Man kommer lettere ut av en trang kirkedør når det er få mennesker i kirken enn når den er helt full av folk som skal ut.

«Le plus médiocre des mâles se sent demi-Dieu par rapport aux femmes», skrev filosofen Simone de Beauvoir – den mest middelmådige mann føler seg som en halvgud i forhold til kvinner. Hun hadde et poeng. Abel skriver videre at selv om kvinnens hjerne fungerer hurtigere enn mannens på det språklige området, når hun ikke så langt som mannen språklig sett. Det er for eksempel «meget sjelden å høre om kvinnelige språkforskere».[2] Det var i 1947. Nå er det annerledes. Kvinnelige språkforskere er fyldig representert i denne boken.

Howard og Heidi – Hans og Hanna

En undersøkelse viser at vi bedømmer menn som høyere enn de i virkeligheten er, og kvinner som lavere (Biernat 1991). Forsøkspersonene som deltok i undersøkelsen, gjorde dette selv om fotografiene de fikk se, inneholdt den samme bokhyllen, sånn at det var lett å sammenligne høyde på tvers av fotografier. Vi lar oss styre av forventninger til kjønn.

I 2003 gjorde de amerikanske forskerne Frank Flynn og Cameron Anderson et eksperiment som det refereres mye til, blant annet i Sheryl Sandbergs bestselger Lean In fra 2013. Forsøkspersonene deres var amerikanske business-studenter ved Harvard. Studentene fikk lese en historie om en svært suksessrik gründer. Halvparten av studentene fikk vite at gründeren het Heidi, den andre halvparten fikk vite at han het Howard. Historiene var identiske med unntak av kjønnet på hovedpersonen. Studentene ved Harvard syntes at Heidi og Howard var like dyktige, men de mislikte Heidi. Howard, derimot, likte de kjempegodt. De hadde ikke noe ønske om å jobbe for Heidi eller ansette henne. De anså henne rett og slett som en egoist. Howard ville de mer enn gjerne ansette og jobbe for. Og gjerne henge med ham etter arbeidstid også. Men Heidi, nei takk.

For et par–tre år siden ble det laget en norsk replikasjon av denne studien (Gaustad og Raknes 2015). Det er altså det samme eksperimentet, men med norske høyskolestudenter. Det er gått mer enn et decennium, og vi befinner oss dessuten i et land der kjønnene er mer likestilte enn i USA. Informantene er over hundre studenter ved det som den gang het Markedshøyskolen. Halvparten av dem får høre om den vellykkede Hanna, den andre halvparten blir introdusert for den like vellykkede Hans.

Er studentene i Oslo kommet lenger enn sine amerikanske kolleger tolv år tidligere? Både ja og nei. Gutta er like urettferdige i sin dom. Til tross for at historiene, med unntak av navnene, er identiske, liker ikke guttene Hanna særlig godt, men de digger Hans. Jentene liker Hans og Hanna like godt. Og slik fortsetter det. De mannlige studentene mener bestemt at Hans er en bedre leder. Jentene vurderer dem likt. Siden historiene om Hans og Hanna er klin like, er det vanskelig å forklare de mannlige studentenes ulike reaksjoner på henholdsvis Hans og Hanna, som noe annet enn kjønnsfordommer. Det er nokså forstemmende.

Også fiktive akademikere ble behandlet ulikt på grunnlag av kjønn. Studenter som ble bedt om å vurdere CV-er, var generelt mer kritiske overfor kvinnelige kandidater enn overfor mannlige – selv om CV-ene deres var helt like. Studentene i undersøkelsen anså mennene som mer kompetente og syntes de fortjente høyere lønn enn kvinnene, trass i identiske CV-er, med unntak av navn og kjønn (Moss-Racusin mfl. 2012, Eckert og McConnell-Ginet 2013).

Det er etter hvert mange studier som viser det samme mønsteret. En av de aller første er svensk, og det er en artikkel som det refereres ofte til og siteres mye fra. Den konkluderer med at kvinner må ha produsert to og en halv gang så mye forskning for å bli vurdert på samme nivå som en mann (Wennerås og Wold 1997). I VG-artikkelen «Kvinnelige superkirurger» fra mars 2018 sier Gry Dahle: «Jeg føler at jeg må, som andre kvinner, i kirurgi jobbe dobbelt så hardt, være dobbelt så forberedt. Jeg jobber frivillig jul, påske og sommerferie, tar ekstravakter og bruker fritiden min på å reise til kongresser.» Dette har vi hørt mange ganger, at kvinner må jobbe dobbelt så hardt som menn for å oppnå det samme. Kanskje er det ikke så langt fra virkeligheten. Artisten Björk har for øvrig sagt at det en mann trenger å si én gang, må en kvinne si fem. Kanskje er det derfor enkelte menn mener vi gjentar oss selv …?

I 1947 mente Abel at gjentagelser hos kvinner var følelsesutbrudd, men at menns gjentagelser var bevisste retoriske knep. Studiene over viser at lignende fordommer lever i beste velgående også på 2000-tallet: Like egenskaper, like prestasjoner, like handlinger oppfattes ulikt avhengig av kjønnet til den som blir bedømt – og til dels av kjønnet til den som bedømmer. Slik er fordommene rundt verbal aktivitet også: Kvinner sladrer, menn snakker. Kvinner babler, menn snakker. Kvinner skravler, menn snakker. Kvinner maser, menn gir råd. Kvinner krangler, menn argumenterer. Eller tar jeg feil?

Tegnehanne i Aftenposten har en fin liten to-ruters observasjon av fenomenet. En mann står på talerstolen og sier: «Dette må vi få en slutt på!». Tilhøreren tenker: «Hmm, viktig poeng.» I den neste ruten står en kvinne på talerstolen og sier nøyaktig det samme: «Dette må vi få en slutt på!» Den samme tilhøreren tenker: «Wowwww okei chill.»

Vår vurdering av andre har ikke bare med kjønn å gjøre, men også med politisk ståsted og hvilke forskningspolitiske briller vi har på nesen. Fordommer fødes og farger oppfatningene våre.

Blått og rosa

Jeg tror jeg hørte om eksperimentet med den rosakledde og den blåkledde babyen allerede da jeg var student. Det er utvilsomt den undersøkelsen jeg flest ganger i løpet av årene har trukket frem i diskusjoner.

Siden har jeg lest at det har vært utført en hel serie med lignende forsøk. Eksperimentet er slik: Folk får se en video av en gråtende baby. Det er to forskjellige versjoner, forsøkspersonene får se én. Videoene er identiske, men i halvparten av opptakene har babyen på seg blå sparkebukse, i den andre halvparten er babyen kledd i rosa. Når forskerne ber folk tolke spedbarnsgråten, vil det de hører, være avhengig av det kjønnet de tror babyen har. Mener de å vite at det er en gutt, er de sikre på at barnets gråt uttrykker sinne. Oi, for en sint, liten gutt! Hvis de tror barnet er en jente, tolker de gråten som et uttrykk for redsel. Fargen på sparkebuksen og dermed vissheten om at det er en jente, trigger reaksjonene. Hun er redd, stakkar!

Rosa er den ultimate jentefargen. I min roman Kjerringer hevner hovedpersonene seg på en mann som har forgrepet seg på datteren til en av dem. Det er ikke tilfeldig at jeg valgte rosa, den ypperste av alle femifarger, som en sentral ingrediens i fornedrelsen:

«Da han kom til seg selv, var han alene, men de fire kvinnenes latter satt ennå i ørene, og den blinkende, snappende saksen stod ennå klart avtegnet på netthinnen. […] Underlivet hans var fremdeles blottet; han kjente ingen smerte, men det føltes tomt der nede på en måte som nesten fikk ham til å besvime av redsel. […] Han lot frakken falle på gulvet og satte baken ut for å ikke la det sårede underlivet komme i kontakt med buksestoffet. Han åpnet glidelåsen, så for første gang ned: Hans manndoms stolthet var liten og ynkelig, som en sammenkrøllet, engstelig liten åme lå den der og hvilte seg i en eng av rosa kjønnshår. De kjerringene hadde ikke gjort ham til evnukk. Det var ikke en dråpe blod i sikte. De hadde frisert ham, klippet håret hans i hjertefasong og farget det skrikende sukkerspinnrosa.»

Som en kuriositet kan vi føye til at koblingen mellom rosa og jente og mellom blått og gutt, er av nyere dato (se også Ambjörnsson 2011). For oss som er vokst opp med den, virker koblingen nærmest naturgitt, men det er den altså ikke. For omtrent hundre år siden ble sterk rosa ansett som en guttefarge og blått som passende for småpiker.

For tiden verserer det en videosnutt fra BBC på nettet: En småjente på kanskje ett år får på seg en jevnaldrende gutts blå bukser og rutete skjorte, og gutten blir kledd i jenteklær: blomstrete kjole og en aprikosfarget jakke. Flere voksne, én etter én, møter ett av barna. Barnet sitter på en lekematte omgitt av leker av forskjellig slag. Alle de voksne i eksperimentet gir typiske jenteleker til det barnet de tror er jente, men som i virkeligheten er en gutt, og typiske gutteleker til det de tror er en gutt, men som altså er en jente. Til «jenta» gir de pusete kosedyr og en dukke. Til «gutten» gir de puslespill, mekaniske leker, en robot. Etter avsløringen ser samtlige voksne ut til å skamme seg en smule, og de gir uttrykk for at de oppfatter seg selv som bevisste på dette med kjønn. I skrivende stund har videoklippet over syv millioner visninger – og den har sikkert fått noen seere til å gå i seg selv. Jeg skal ikke garantere at jeg ikke automatisk ville ha gitt plysjkosedyret til en jente og racerbilen til en gutt. Videoen byr på en bevisstgjøring av hvor lett vi utsetter barna våre for kjønnsstereotypier. Et av poengene er også at de lekene som guttene typisk får å leke med, er leker som utvikler den matematiske og romlige kompetansen, og at gutter dermed får et teknologisk fortrinn fra barnsben av.

I 1973 kom boken Jentene gjør opprør av Frøydis Guldahl. Jeg leste den i filler. Frøydis Guldahl var mer enn førti år tidligere ute enn BBC:

«Tina har fått en dokke med langt, krøllete hår, og Tom en traktor i rød plast. Nå leker de med lekene, mens pappaen deres, banksjefen, stolt forteller om hvordan Tom har fått den store kulen i panna. – Sånn går det med gutter som er litt for viltre! At det egentlig er Tina som var litt for vilter og sitter med kul i panna, aner banksjefen ingenting om. For det er Tom som har fått på seg en yndig, lyserød kjole med blonder både øverst og nederst, mens søsteren Tina feirer bursdagen sin i blå bukser og hvit skjorte. Og det er Tom som leker med dokka, mens Tina sitter fornøyd med sin fine, nye traktor. Det var egentlig bare et innfall å bytte tøy på tvillingene fordi alle voksne var så opptatte av at lyseblå Tom var tøff, mens rosa Tina var søt.»

Vi tillegger menn og gutter egenskaper ulike dem vi tillegger kvinner og jenter. Grunnen til at Heidi/Hanna er dårligere likt enn Howard/Hans er sannsynligvis at en kvinnelig leder bryter med våre forventninger om hva en kvinne er: myk, snill, omtenksom, følsom. En mannlig leder oppfyller forventningene om hva en mann er: handlekraftig, energisk, målrettet. I denne lille teksten fra en norsk Facebook-side gratuleres et tvillingpar med ettårsdagen; adjektivene som blir brukt, sier trolig mer om våre kjønnsforventninger enn om egenskapene til de to ettåringene: «Gratulerer så mye til deg, vakre, blide og omtenksomme Amanda, og gratulerer så mye til deg, sjarmerende, aktive og skøyeraktige Daniel!»

I USA er anbefalelsesbrev når man søker en stilling, vanligere enn i Norge. En studie av amerikanske anbefalelsesbrev (Trix og Psenka 2003) viser at adjektivene brukt om menn er sterkere enn adjektivene brukt om kvinner. Mennene ble oftere beskrevet som superb, outstanding og remarkable, selv om de ikke hadde bedre kvalifikasjoner enn kvinnene.

Dessverre er det sånn at fra jenter er seks år gamle, er de sikre på at briljante hjerner finnes hos gutter og ikke så ofte hos jenter (Cimpian og Leslie 2017). Det tror de seks år gamle guttene også. Femåringene, derimot, er ennå fri for disse kjønnsfordommene.

Men vi står på for at voksenverdenens fordommer og forestillinger skal feste seg hos de små og uvitende.

Asymmetri

Vi snakker forskjellig til guttebabyer og jentebabyer, viser en engelsk undersøkelse. Til jentene bruker vi flere babyord (norske ekvivalenter kunne være pusekatt i stedet for katt og pippip i stedet for fugl (eller for dompap)) og ord som beskriver følelser (trist, glad, trøtt), mens gutter på sin side får mer tydelige forbud (Nei! Nei, ikke gjør det!)(Eckert og McConnell-Ginet 2013).

Menn, i større grad enn kvinner, behandler gutter og jenter forskjellig. Og menn er særlig opptatt av at gutter ikke skal oppføre seg som jenter. Pappaer har en tendens til å leke røft med sønnene sine og mye mer forsiktig med døtrene. Mammaene behandler sønner og døtre likere. Stemmer dette? Iallfall ifølge noen amerikanske undersøkelser (Talbot 2010). Det er verdt å legge merke til at mens «gutteaktiviteter» gjerne kan bedrives også av jenter, er det mer problematisk dersom en gutt oppfører seg «jentete». Oppførsel, handlinger og klesdrakt med merkelappen maskulint anses som mer universelle. Oppførsel, handlinger og klesdrakt med merkelappen feminint er passende bare for mennesker av hunkjønn.

Likevel er det verdt å merke seg at det også her skjer en utvikling. Når bloggeren Komikerfrue legger ut bilder av sin lille sønn kledd i jentehabitt, får hun et skred av responser:

«Hver gang jeg legger ut bilde eller film av Dexter med kjole på så raser det inn med meldinger. Ikke fra sinna folk, tvert imot, men fra all slags folk som syns det er så bra at vi lar gutten vår får lov å gå med kjole!»

Mer om kjønn

Kjønnsforskning er et nytt, men likevel imponerende stort felt, både i Norge og internasjonalt. Jeg er ingen kjønnsforsker, og jeg har bare så vidt lettet på en flik og lest litt her, litt der. Jeg skriver denne boken som språkviter og som forfatter. Det er språket det skal handle om. La meg likevel understreke noen grunnleggende faktorer: Oppfatningene av kjønn er ikke statiske. De forandrer seg over tid. Det har skjedd mye med synet på kjønn og likestilling mellom kjønnene i løpet av de siste tiårene. Det betyr at de resultatene man kom frem til i språkundersøkelser på 70-tallet, ikke nødvendigvis er de samme resultatene man ville ha kommet frem til om undersøkelsene hadde blitt foretatt i dag.

På samme måte varierer synet på kjønn fra kultur til kultur. Kjønn er ikke synonymt med biologisk kjønn. Kjønn er både en fysisk og en psykisk størrelse. Det man har mellom bena, er én side av saken, det man har mellom ørene kan være like viktig. Kjønn er en oppfatning av hvem man er og vil være. Kjønn er ikke noe man har, men noe man blir sosialisert inn i. Eller kjønn er noe man stadig utfører, noe man gjør, og kjønn kan gjøres på så mange flere måter enn det gjøres i dag.

En tilsynelatende enkel todeling i kvinne og mann er verken enkel eller ukontroversiell. Tittelen på boken som transkvinnen Kate Bornstein skrev i 1994, er en utmerket illustrasjon på dette: Gender Outlaw: On Men, Women, and the Rest of Us.[3]

Jeg er en middelaldrende, i altfor stor grad heteronormativ ciskvinne[4], som aldri har tenkt en problematiserende tanke om min egen kjønnsidentitet. For meg er det lærerikt å lese om episoden der filologen og forfatteren Kristin Fridtun (2015) blir stoppet på vei inn til dametoalettet og for å slippe oppstuss sier at jo, hun er dame:

«Eg kjende at eg laug då eg sa det, eg er då ikkje dame, men eg er ikkje mann heller. Anten eg seier det eine eller det andre, er det som om eg talar om nokon annan enn meg sjølv.»

Det todelte kartet jeg er vokst opp med, er ikke i overensstemmelse med terrenget. Selv om man velger å operere med et enteneller-syn på kvinne og mann (enten er man kvinne, eller så er man mann), så er kvinnelig og mannlig i høyeste grad glidende (man er mer eller mindre kvinnelig og mer eller mindre mannlig). Vi vet alle at det er store variasjoner innenfor de to gruppene. Kvinner kommer i alle størrelser, fasonger og farger, med alle slags personligheter og idiosynkrasier. Det gjør menn også.

Når man leser forskning om språk og kjønn, er særlig de eldre fremstillingene preget av stereotyper. En mann er åpenbart et menneske som går i bukse, jakke og skjorte. Har han slips, har han en ledende stilling på et kontor. Har han grove arbeidsnever, er han mekaniker. En kvinne går i skjørt eller bukser. Hun har barn og er opptatt av hus og hjem. Kanskje jobber hun som sekretær, småskolelærer eller sykepleier. Det er ikke rom for mannen som strikker. Eller som er gift med en mann. Eller som går i dress, men med røde glitrende sko. Det er ikke plass til kvinnen som jobber som fisker. Eller som har barbert av seg håret. Som hater barn, men elsker raske biler.

Kjønn er bestemmende for hvordan man oppfører seg, og for hvordan man blir oppfattet. Kjønnsfastslåelsen ved fødselen er som en performativ språkhandling: «Det ble en jente!» – og så er jentifiseringen i gang. Man fødes ikke som kvinne, man blir det, sa Simone de Beauvoir. Jeg er raus nok til å inkludere mennene: «Det ble en gutt!», sier jordmor på fødestuen og pakker den nyfødte inn i et lyseblått hekleteppe.

Vi kan forbli i dette mønsteret, eller vi kan bryte ut av det. Uansett bruker vi yrke, klær, eiendeler for å konstruere oss selv. Vi bruker selvsagt også språket. Språket som den dresskledde mannen snakker, er trolig ikke det samme som mannen med de røde paljettskoene bruker. Det er derfor ikke uproblematisk å snakke om mannsspråk og kvinnespråk som avgrensede språkvarieteter felles for alle av samme kjønn.

Verden rommer oss alle, og en todeling av menneskeheten i (prototypiske) menn og (prototypiske) kvinner er en forenkling. Verden ser annerledes ut, men i denne boken holder jeg meg til todelingen i kvinner og menn. Jeg tviholder ikke på den, og jeg tar inn andre syn og mer kompleksitet der litteraturen eller stoffet åpner for det. Jeg innser at det som er praktisk for meg, forsterker en simplistisk og heteronormativ måte å betrakte kjønn på. Likevel gjør jeg det, blant annet fordi jeg forholder meg til mye språkvitenskapelig forskning som gjør det samme. Forskning er fordypning, forskning er nyansering, men forskning er også i aller høyeste grad generalisering. Jeg gjør det også fordi verbal undertrykking ofte handler om oppdeling i to kjønn – og en understreking av (mer eller mindre belagte) forskjeller mellom disse to kjønnene. For å peke på skjevheter må vi selv ta utgangspunkt i den samme todelingen. Det gjelder vold (Ekman 2018). Det gjelder helse, utdanning og økonomi. Det gjelder språk.

Mer om språk

Språk er så mangt. For det første finnes det rundt seks tusen forskjellige.[5] For det andre er ikke språk bare språk. Det er talespråk og skriftspråk. Det er formelt og uformelt. Det er dialekter og standardspråk. Det er monologer, dialoger og folketaler. Det er radioopptak og barneregler. Det er tekstmeldinger og stortingsmeldinger, poesi og handlelister, det er samtaler og foredrag, det er innholdsfortegnelser og vielsesritualer. Det er samtaler over kjøkkenbordet og sangtekster.

Ingen kvinner snakker alltid på én måte; ingen menn snakker alltid på en annen måte. I litteraturen om språk og kjønn er det selvsagt snakk om tendenser og trekk som er typisk for det ene eller det andre kjønnet. Sosiale og dialektale forskjeller vil i mange tilfeller overstyre kjønnsmønstrene.

En del av det jeg skriver om, er hentet fra engelskspråklige undersøkelser. Leserne får tenke igjennom om de gjenkjenner det som beskrives, fra norske forhold. Språkbruk er situasjonsbestemt. De fleste undersøkelsene jeg refererer til i boken, er basert på talespråksmateriale. Det vil gå frem av sammenhengen om det er skriftlig eller muntlig materiale som er analysert. Del II er i all overveiende grad bygget på skriftlig materiale, det vil si statistikk og klipp fra aviser, tidsskrifter og bøker.

Andres forskning, egen forskning – og anekdoter

Hvem sa hva? baserer seg på forskning. Selv om jeg tar forskningen på alvor, er dette ingen strengt vitenskapelig publikasjon. Jeg har funnet plass til det anekdotiske, både egne erfaringer og andres. Min ambisjon er at boken i sitt vesen skal være mer spørrende enn konkluderende.

Jeg skriver om andres forskning. Men jeg har også foretatt egne undersøkelser: Jeg har tellet omtalte kvinner og menn i aviser og medier, blant annet har jeg sett på kjønnsfordelingen i nekrologer. Jeg har saumfart utdelinger av litteraturpriser. Jeg har sett på kjønnsbalanse i biografier og i barne- og ungdomslitteratur. Jeg har søkt på forekomster av kjønnede ord i store tekstsamlinger. Jeg har plukket ut og kikket på omtaler av kvinner og menn i bøker og aviser. Jeg har gjennomført en spørreundersøkelse på en videregående skole, i en klasse med tolv gutter og tretten jenter. Dessuten har jeg hatt en referansegruppe på femten personer. Dette er venner og bekjente, forfatterkolleger, døtre og venninners barn. Jeg har aldri møtt alle sammen samtidig, og samtalene har vært av det uformelle slaget. Jeg har stilt medlemmer spørsmål, snakket med dem og diskutert, over middagsbord, på kafeer, én om gangen, eller i små grupper. Jeg har vist dem tekster skrevet av kvinner og menn og bedt om vurderinger.

I februar 2018 la jeg ut et spørsmål om kjønn og språk på Facebook-gruppen Språkspalta.[6] Jeg fikk mange hundre kommentarer, og jeg kommer til å sitere fra en del av dem. Her er forespørselen jeg postet:

«Jeg skriver en sakprosabok om språk og kjønn, en bok om kvinner og menn og språkbruk. Derfor spør jeg, kjære Språkspalta, snakker kvinner og menn ulikt? Hva er i så fall typisk for kvinners språk, hva er typisk for menns språk? Finnes det ord og uttrykk som bare kvinner bruker, og egne ord og uttrykk som bare menn bruker?»

Mer om kjønn og språk – på en annen måte

Når en språkviter skal skrive om språk og kjønn, kan ordet kjønn også referere til en morfologisk kategori. I grammatikken kalles grammatisk kjønn for genus og biologisk kjønn for sexus. I norsk er det tre genus: hankjønn (som ofte forkortes M for maskulinum), hunkjønn (F for femininum) og intetkjønn (N for nøytrum). En viss sammenheng mellom genus og sexus er det jo: oksen (M) – kua (F), katten (M) – katta (F), hanen (M) høna (F), gutten (M) – jenta (F). Og barnet (N). Men sammenhengen er langt fra absolutt: Jente heter Mädchen på tysk og er et intetkjønnsord. Den grammatiske kraften i endelsen chen overstyrer betydningen av ordet.

Imidlertid finnes det forskning som viser sammenheng mellom genus og sexus, og som viser at genustilordningen er regelstyrt (se for eksempel Trosterud 2001), blant annet kan et substantivs betydning bestemme kjønnet det får. Den mest pirrende er denne regelen: Avlange objekter og formasjoner i naturen som rager opp, er hankjønn, mens naturfenomen som ligner skåler, groper eller huler, er hunkjønn.

Det heter månen (M) og sola (F) på norsk og der Mond (M) og die Sonne (F) på tysk. Hvis man er utstyrt med litt lingvistisk fantasi, kan man lett komme til å påstå at månen har maskuline egenskaper og sola feminine, og videre anta at det ikke er tilfeldig at de to substantivene har endt opp med nettopp de kjønnene. Men vi trenger ikke reise lenger enn ned til Frankrike, så får hypotesen vår en sprekk: På de romanske språkene er det motsatt, der er månen hunkjønn og sola hankjønn.

Det har vært forsket på assosiasjoner gitte substantiv gir, og det er påvist en sammenheng mellom substantivenes genus og typen assosiasjoner vi får til substantivene. Ordet for nøkkel er hankjønn på tysk (der Schlüssel), og til dette ordet får tyskere assosiasjoner som ’hard’, ’noe man stikker inn’. På spansk er nøkkel hunkjønn (la llave), og spansktalendes assosiasjoner går i retning av ’liten’, ’skinnende’ og ’vakker’. Forestillinger om biologisk kjønn smitter altså over på grammatisk kjønn. I tysk er som nevnt ordet for måne hankjønn: der Mond. I fransk heter det la lune, som er et hunkjønnssubstantiv. Grammatisk kjønn smitter, og følgelig heter det at tyske og franske poeter beskriver månen på litt forskjellig vis (Eckert og McConnell-Ginet 2013). Jeg har ikke lest så mye månepoesi, men mannen i månen kjenner jeg jo. Det uttrykket kommer visstnok fra et engelsk 1300-tallsdikt. På det tidspunktet hadde kjønn som grammatisk kategori forsvunnet fra engelsk, men måne hadde tidligere vært et hankjønnssubstantiv.[7]

Vi tar en liten avstikker til Italia, for å illustrere at femininum forbindes med noe lite og maskulinum med noe stort, slik kvinner oftest er mindre og spedere enn menn.[8] Una donna betyr ’en kvinne’ og er hunkjønn. Vi kan føye til en endelse for å uttrykke at det er snakk om en stor kvinne, og da blir substantivet hankjønn: un donnone. På samme måte kan una porta (F), en dør, vokse og bli en port: un portone (M). Hunkjønnssubstantivet carta, som betyr ’kort’, betyr i hankjønn cartone ’kartong’. Og motsatt kan hankjønnssubstantiv få en forminskende endelse, diminutiv, og bli hunkjønn. Sigaro (M) betyr ’sigar’ og sigaretta (F) betyr ’sigarett’.

Mens norsk har tre kjønn, har engelsk bare ett (eller ingen, avhengig av hvordan vi definerer). Vi låner hauger av engelske substantiv inn i norsk, og det betyr at hvert eneste substantiv må tildeles genus. Kjønnsløse ord som iPad, foundation, bitch, skateboard og printer blir norske, og vi må øyeblikkelig bestemme om vi skal si en, ei/en eller et, og hva slags endelse ordene skal ha i bestemt form. Skal vi snakke om et foundation eller en foundation? Printeren eller printeret? Det som skjer, er at så å si ingen substantiv blir hunkjønn, rundt 15 prosent blir intetkjønn, og resten blir hankjønn. Mer enn 80 prosent av alle engelske substantiv lånt inn i norsk blir hankjønn. Maskulinum er den suverene vinner. Femininum er nærmest radert ut. Selv ord som betegner kvinner, som businesswoman og lady er blitt hankjønn. Men hva med bitch? Ei bitch – bitcha forekommer, men som oftest er det en bitch – bitchen. I grammatikken er hankjønn så definitivt en vinner. Som kvinne har jeg selvsagt ingen trang eller lyst til å kommentere denne maskuline overlegenheten.

Noter

[1] https://firstladies.international/2018/02/20/2018-women-and-political-leadership-female-heads-of-state-and-heads-of-government/

[2] Flere fremtredende norske kvinnelige språkforskere fantes for øvrig på den tiden, som Ingerid Dal, Clara Holst, Anne Holtsmark.

[3] Poenget med tittelen er lånt fra Eckert og McConnell-Ginet: Language and Gender (2013).

[4] Cis er en latinsk preposisjon som betyr ’ved siden av’, ’på denne siden av’. Som forstavelse brukes cis som kontrast til trans (som også er en preposisjon vi har lånt fra latin, betydningen er ’på den andre siden av’).

[5] For en diskusjon om antall språk, se Uri (2004): Hva er språk.

[6] Språkspalta-siden er administrert av Lars Aarønæs; den har mer enn 35 000 medlemmer. Jeg har varsomt redigert de kommentarene jeg har brukt, sånn at notifikasjonssystemet (kursiv, enkle og doble anførselstegn) stemmer med mitt. Dessuten har jeg rettet opplagte tastefeil og skrivefeil. For å lette lesingen har jeg også satt inn noen manglende kommaer. De samme redigeringsprinsippene har jeg brukt for andre sitater klippet fra nettet.

[7] Mailutveksling med Kristin Bech, Universitetet i Oslo, 2018. Ifølge Bech kunne ordet for måne i gammelengelsk en sjelden gang også være femininum.

[8] Tusen takk til Yann de Caprona for de italienske poengene og eksemplene.