Heidi Linde

Talte dager

Roman

Alla ska i jorden

Din tid den kom, och sen så for den

Du trodde livet var en loop

men nu skymtar du en grop

Alla ska i jorden

STEFAN SUNDSTRÖM

DETTE ER SCENEN SOM HUN hver dag, så lenge hun lever, skal vende tilbake til. Det blåmalte kjøkkenet en tidlig mandag morgen, lukten fra de nystekte rundstykkene i kurven på bordet, den jevne tikkingen fra klokka på veggen ved kjøleskapet, den som hun i hemmelighet har stilt tre og et halvt minutt fram, i håp om at de andre i familien skal slutte å komme for sent, alt framstår så velkjent og forglemmelig, som det trøstesløse oktoberregnet mot vindusglassene, skitne, hun burde ha vasket dem – det er ingenting som tyder på at dette er noe annet enn en høyst ordinær dag.

– Det er jo helt seigt, sier Kaja og presser fingertuppene mot det delte rundstykket som ligger på tallerkenen foran henne.

– De skal være sånn, sier Liv Karin, – jeg har fulgt oppskriften.

– Skal de være deigete inni, sier Kaja og kikker opp fra tallerkenen, – hva slags oppskrift er det som har deig inni rundstykkene.

Hun har svarte streker under og over øynene. Liv Karin har sluttet å kommentere det, hun tenkte at datteren ville slutte å sminke seg på den måten hvis hun ikke fikk noen respons. Men guttene har selvsagt bemerket det, mer av forvirring enn av ondsinn, og forrige helg, da Kaja skulle på fest, hadde Magnar ropt: Prøver du å likne på en hore, er det sånn du vil se ut?

Kaja skyver rundstykket ut til kanten av tallerkenen med pekefingeren. Neglene er malt i en mørk burgunderfarge. Før, da hun var mindre, bet hun dem ustanselig, en gang hadde de et skjema hengende på kjøleskapet; ett kryss for hver dag hun klarte å la være å bite negler, til slutt fikk hun endelig den Pet shop-figuren hun ønsket seg.

– Drikk kakaoen din, i hvert fall, sier Liv Karin, – mens den er varm. Du må gå til bussen om ti minutter.

Kaja trekker pusten, sukker som om det er et ork å strekke hendene fram og løfte kruset med kakao opp til munnen, ekte kakao kokt på melk og kokesjokolade, Liv Karin har vispet seg svett for ikke å svi den i kjelen. Kaja spisser de rødmalte leppene og slurper overdrevent, så setter hun koppen ned igjen og sier:

– Har du glemt å ta i sukker, eller?

– Nå får du faen meg gi deg, sier Liv Karin.

– Hæ? sier Kaja og flirer.

– Jeg er så lei av å stå på pinne for deg, sier Liv Karin, det bølger varmt fra brystet og videre ut i begge armene, – jeg sto opp kvart på seks for å lage god frokost til deg, visste du det?

Kaja ser rolig på henne med de svartmalte øynene. Guttene viker alltid unna når de blir snakket hardt til, det kan overraske, til og med skremme Liv Karin, hvor lite som skal til før de slår blikket ned i skam, Kaja har aldri vært slik.

– Men det hadde du jo ikke trengt, sier hun, – hvis det kostet deg så mye. Det var ditt valg å stå opp, det er ditt valg å ta den der offerrollen også.

Hun har begynt å snakke på den måten i høst, etter at hun flyttet på hybel og begynte på gymnaset på Voss. De har visst psykologi som valgfag, forrige helg hun var hjemme, kom hun med en freidig kommentar om projisering da Liv Karin irettesatte Magnar for noe med klesvasken.

Blodet banker på innsiden av hendene, Liv Karin fletter fingrene stramt inn i hverandre, og nå lirker Kaja ut mobilen fra baklommen på buksa si, trange, hullete jeans, og mens hun taster inn koden, griper hun rundstykket med den ledige hånda, hun tar en ørliten bit av utkanten, tygger på en måte som understreker hvor dårlig det smaker.

– Du må faktisk bidra litt, du også, sier Liv Karin. – Vi er tross alt en familie.

Kaja myser mot telefonen, drar pekefingeren nedover displayet, stanser opp og ser på noe, vurderende, før hun smiler litt for seg selv og scroller videre.

– Kan du høre etter når jeg snakker til deg! roper Liv Karin.

Kaja kikker opp fra mobilen, og Liv Karin kvepper til over synet av dette ansiktet, så velkjent og samtidig fremmed. For det er ikke bare sminken som er ny, eller trassen – den har for så vidt bestandig vært der, helt fra hun var født. Det er noe mer der nå: de fyldige leppene, de markante kinnbena, panna som liksom har løftet seg, dette er ansiktet til en ung kvinne, bare seksten år, men likevel: en ung og framfor alt vakker kvinne, det er det Liv Karin ser, og hun kan ikke forklare hvorfor det stritter sånn imot i henne av all denne skjønnheten.

Kaja lar blikket gli over moren før hun sier, helt rolig:

– Du har lagt på deg jævlig mye i det siste, er det overgangsalderen?

Det er da hun feier ned frokosten. Kruset med kakao, kurven med rundstykker, skålen med eggerøre og den nye gulosten som hun åpnet og la på fat enda det var litt igjen av den gamle. Alt trekker hun med seg i én og samme armbevegelse, det smadres mot gulvet, det spruter, det klirrer, den fuktige følelsen idet sokkene suger til seg noe vått.

– Men hva faen! hyler Kaja, hun skyver stolen ut fra bordet så brått at den velter bak henne, hun kommer seg på beina, men det er for sent, det er en stor flekk på det ene bukselåret.

– Har du klikka helt? roper Kaja, hun napper til seg den urørte, pent brettede servietten fra bordet, gnir den hardt mot jeansen.

Liv Karin hører sin egen skjelvende pust mens hun ser på datteren, ser på scenen som så brått har forvandlet seg til noe helt annet enn det hun hadde forestilt seg og planlagt, agurkskiven som har festet seg nederst på stolbeinet.

– Gærne kjerring, roper Kaja.

Hun dytter mobilen ned i baklommen og tramper over gulvet – på tåspissene – skrever over dammen med kakao, mot vindfanget.

Det banker i hendene, Liv Karin går etter datteren.

– Du trenger ikke komme tilbake, sier hun. – Hvis du skal ha den holdningen, kan du like godt la være å komme hjem.

Kaja tramper uvørent på seg de tynne, plommefargede støvlettene, og Liv Karin tenker at hun må be henne ta støvler i stedet, ta regnjakka og en paraply, de sa på nyhetene i stad at det var ventet kraftig nedbør det meste av dagen, men hun sier ikke mer, og Kaja napper til seg skinnjakka fra den overfylte stumtjeneren, plukker opp skolesekken og bagen uten å se på henne.

– Hvorfor skulle jeg gidde å komme tilbake hit, mumler hun.

Et kaldt gufs av høst da døra rives opp, og dunket idet Kaja smeller den igjen. Og slik blir de stående, disse aller siste ordene som de noensinne skal si til hverandre.

DET ER IKKE DAGEN FOR selfies. Det er ikke sesong for turister. Jonas står med hendene rundt rekkverket ute på ferjedekket, og alt han ser, er ulike nyanser av blått og grått.

Det han burde sett, det bildene han søkte seg fram til på nettet, lovte ham, og det som sannsynligvis også faktisk finnes her, på helt andre dager enn i dag, eller kanskje også under det tykke laget av tåke, er noe ganske annet: Grønn og fager fjord, fjellene som på hver side strekker seg oppover, helt opp mot den blå himmelen, kanskje noen klatter av snø på toppene som en eksotisk kontrast til den steikende sola som ligger postkortvakkert over det hele, øverst i billedkanten.

Regnet har gjort ham våt i ansiktet. Vinden kommer i kast så sterke at det er vanskelig å trekke pusten, og Jonas forsøker å huske hva som gjorde at han tenkte at det ville være en god idé å reise hit. På bildekket under ham står sju–åtte forlatte biler i tillegg til hans egen røde Golf. Slå av motoren og forlat køyretøyet under overfarta. De andre passasjerene har satt seg i kafeen på det nederste dekket, eller de står lent mot veggen i den smale korridoren utenfor toalettene mens de blar seg nedover på mobiltelefonene. Jonas passerte dem på vei opp til det øverste dekket, det er bare han som har våget seg ut hit i regnet.

Høsten for åtte år siden var det et tilsvarende vær, ikke her, men i Oslo, trettiseks millimeter nedbør hadde det falt siste døgn, han fortalte det til Eva da han kom på den festen, litt for sent, altfor våt. Trettiseks millimeter siste døgn, sa han til henne, de fortalte det på radioen. Da lo hun og sa: Du er rar. Han hadde tatt det som en kompliment, og da de senere gikk sammen hjem, i det samme regnet – som strengt tatt ikke var det samme regnet, noe Eva sannsynligvis ville ha kommentert om han hadde sagt det – flerret et skarpt, gult lyn himmelen rett over dem. Jonas kvapp til før han løftet armen, han ville legge den beskyttende rundt henne. Men Eva bare lo, hun begynte å løpe foran ham i regnet med håret hengende tungt og vått nedover skuldrene, for hun var ikke redd for torden, hun var ikke redd for noen ting, Jonas hadde sett på henne i over et år, og nå var de her; løpende etter hverandre gjennom nattetomme og regnvåte gater, på vei hjem til henne.

En måke skjærer over hodet hans. Og under ham; fjorden, brusende hvit, ufattelig dyp. Han har lest om fjorden også, i tillegg til å se på de idylliske bildene, Norges lengste og dypeste fjord, sto det, på det meste over tusen meter dyp.

Jonas strammer hendene rundt det regnvåte rekkverket. Fingrene er numne av kulde. Fraværet av søvn ligger som en grå dis bak øyenlokkene. Rett før han nådde Leikanger hadde han holdt på å sovne. Det har aldri hendt ham før; rykket i foten samtidig med oppdagelsen av at bilen var i ferd med å gli over i motsatt kjørebane. Han hadde svingt inn på en busslomme og gått ut. Tåka lå så tett at det var umulig å skimte mer enn omrisset av fjellene rundt ham, likevel kjentes det som om de lente seg mot ham, presset ham ned. Regnet rant langs bakruta på Golfen, og Jonas kunne skimte tingene sine der inne; koffertene og flyttekassene fra Clas Ohlson. Det var under et døgn siden Eva hadde stått lent mot dørkarmen med hendene i baklommene på jeansen og sett på mens han pakket med seg de siste tingene som hadde blitt stående igjen hos henne. Hun hadde skiftet ut stålampa siden sist og flyttet bokhylla over på veggen ved vinduet. I tre år hadde han bodd der, men det var hun som eide leiligheten, eide møblene og de praktiske løsningene, det ble aldri hans hjem, eller deres. Jonas slapp soveposen sin ned i flyttekassa og plukket opp en mørkeblå allværsjakke han ikke kunne huske å ha brukt noen gang. Jeg synes fremdeles det virker søkt, sa Eva, å få seg jobb i en liten bygd femti mil unna. Jonas så på allværsjakka han holdt i hendene. Var det Evas foreldre som hadde gitt den til ham? Jula i fjor eller i forfjor? Men det viktigste er jo at du kommer deg videre, sa Eva. Sånn sett er dette sikkert lurt.

Alltid dette: Komme seg videre. Jonas brettet jakka sammen, omhyggelig og med langsomme bevegelser, det var ingen grunn til å forhaste seg, han skulle gi henne tid til å rekke å ombestemme seg. Og hva er det folk bruker å si, sa Eva, noen ganger må man bare ta en sjanse, om ikke annet så for å kjenne at man lever. Hun trakk ut ordene mens hun himlet lett med øynene, så løftet hun armen og så på klokka. Jeg må straks gå, sa hun, jeg skal på vakt.

Og klokka var svart. Det var ikke den stålfargede som hun bestandig brukte, den som han hadde gitt til henne, en altfor dyr bursdagsgave første året de var sammen.

Allværsjakka glapp ut av hendene hans og landet over soveposen i flytteesken med et svakt dump. Eva så på ham. Ute i oppgangen startet heisen. Det hadde plaget ham i starten, den lave buldringen bak veggen på soverommet, særlig når han kom fra nattevakt, etter hvert hadde det blitt en vane. Eva kom mot ham, over gulvet. Hun la armene rundt skuldrene hans, og Jonas lente seg fram, men idet han la tyngden mot henne, slapp hun taket og tok et skritt tilbake. Kjør forsiktig, sa hun, så høres vi.

Høres? tenker Jonas idet han registrerer at nok en regndråpe treffer ham i nakken og renner videre under kragen på olajakka, for han har ikke kledd seg etter vær og føre, den blå allværsjakka ligger fremdeles i flyttekassa i bilen. Høres som i en sms? Som i en facebookoppdatering? Som i henslengt, kanskje skadefro sladder fra en kullkamerat: Har du hørt at Eva skal gifte seg med en av overlegene på avdelingen?

Så er latteren der, et sted under ham. Jonas strammer fingrene rundt rekkverket mens han lener seg framover. Nede på bildekket går en mann med et barn på skuldrene. En jente i rosa regndress, hun sparker med de små støvlene, løfter hodet og ler mot regnet, alt mens farens hender holder trygt om anklene. Hvor gammel kan hun være? Omtrent som gutten? Jonas husker fremdeles fødselsdatoen, han skulle ha fylt to den 12. november. Faren stanser foran en grå Touran, og nå kommer moren også, hun låser opp bilen før hun strekker hendene mot barnet, og faren senker knærne, gjør seg kortere for at løftet skal bli mindre farefullt. Rundt dem på dekket kommer det flere til, bilene begynner å fylles opp, overfarten er snart overstått, og da Jonas snur hodet mot land, ser han ferjekaia som sakte trer ut av alt det grå; omrisset av fem–seks biler, ventende etter hverandre, klare til å bli med tilbake, og skiltet som vokser ut av tåka, bokstavene som tar form: Vangsnes.

Jonas ser alt sammen mens han hutrende rygger mot trappa ned til bildekket. Golfen hans står parkert først på den ene rekka, han bør komme seg ned, unngå å skape unødvendig kø. Så hvorfor fester han seg ved den bobilen som kommer rundt svingen og sikter seg inn mot køen på kaia? Er det på grunn av været eller årstiden, en type bil han forbinder med sommer? Eller er det farten, i overkant høy rundt svingen, er det derfor Jonas blir stående på det øverste trappetrinnet og se mot det tilsynelatende ubetydelige bildet der bobilen bremser ned inne på kaia?

Og så, helt plutselig; en tykk, svart røyk som velter ut fra et sted under bobilen, gnistene som skytes ut fra bakhjulet, og bak der igjen; en grå SUV som runder svingen, som plutselig er altfor nær.

DA SUV-EN SVINGTE UT FRA fengselet og fortsatte på den smale veien utover langs fjorden i retning ferja, var det nakken til fangen Ingeborg ble sittende og se på, men det var nakken til faren hun så for seg.

Farens nakke hadde vært bred og med et lysebrunt, avlangt fødselsmerke nedenfor hårfestet. Som barn hadde Ingeborg sittet utallige ganger i baksetet når de kjørte akkurat denne strekningen, på vei til ferja eller videre ut langs fjorden til besten i Fresvik, en gang med et atlas på fanget, hun hadde kommet fram til at fødselsmerket hans – rundt og fyldig øverst før det smalnet inn nedover – utgjorde Sør-Amerika, noe som hadde fått faren til å le, til å utbryte: Men dit må vi jo reise en gang!

– Det er kvart over ferja går? sa fengselsbetjenten.

Han satt til høyre for henne, for til forskjell fra da Ingeborg kjørte her i barndommen, hadde hun ikke baksetet for seg selv.

– Ja, sa forsvarsadvokaten, han satt i setet til venstre, en smålubben mann i lysegrå dress. Han hadde sett misfornøyd ut da han forsto at også Ingeborg skulle være med på transporten, kanskje var det nettopp dette han hadde sett for seg; den manglende komforten i en overfylt bil. Nå løftet han armen fra fanget, og skuldra hans ble presset mot Ingeborgs da han kikket på klokka.

– Vi har greit med tid, la han til.

Even Stedje, lensmannen, satt bak rattet, og Ingeborg tvang seg til å tenke på ham som nettopp det, for det var han som var lensmann her nå.

– Såfremt det ikke går noe ras, har vi greit med tid, sa han, lensmannen, og kastet et blikk ut av vinduet til høyre, mot fjellsiden som strakte seg oppover.

– Er det litt kaldt her? sa fengselsbetjenten.

– Jeg kan skru opp varmen, sa lensmannen. – Are you cold?

Han kastet et blikk mot Ivan Lêsković i setet ved siden av seg.

– Han snakker norsk, sa Ingeborg. – Han er norsk.

– Å, sa lensmannen brydd. – Beklager. Fryser du?

Han så bort på fangen igjen, men det kom ikke noe svar. Hodet hans hang litt framover, fra der hun satt, kunne det se ut som han sov.

Ivan Lêskovićs nakke var smal og blek. Over kragen på den olivengrønne jakka stakk deler av en tatovering ut, noe som liknet vinger. Han hadde hatt et fast håndtrykk da de hilste på hverandre for første gang utenfor fengselet en halvtime tidligere, og selv om det hadde vært en avmålt trass i blikket da han mumlet fram navnet sitt, hadde Ingeborg tenkt at det var noe annet der inne også, en slags uskyld. Da hun, stadig med hånda hans i sin, takket for at han ville stille opp for oppgaven hennes, hadde Ivan Lêsković slått blikket ned og rødmet. Ingeborg fikk ham ikke til å stemme overens med forbryteren hun hadde lest om kvelden i forveien, i papirene fra fengselet: En rekke småkriminelle aktiviteter, biltyveri, vinningsforbrytelser, korte dommer i form av samfunnstjeneste eller fotlenke, og til slutt det væpnede ranet der det, ut fra det hun kunne forstå, bare var flaks og tilfeldigheter som gjorde at ikke liv hadde gått tapt.

Det var slik han hadde havnet i Vik fengsel, nå skulle han framstilles for fire nye uker i varetekt, og hun skulle få bli med inn til tingretten i Leikanger. Han var en av de fem informantene hun var blitt tildelt og som, ifølge fengselsdirektøren, hadde sagt seg villig til å svare på absolutt alt. Han hadde vært en gammel venn av faren hennes, fengselsdirektøren, kanskje det var derfor han viste henne all denne sjenerøse velviljen. Eller kanskje han hadde en oppriktig interesse for og tro på forskningen hennes, det var slik han ordla seg, forskningsarbeidet ditt, Ingeborg hadde sluttet med å minne ham på at det kun var snakk om en master i sosialantropologi.

– Hva sier dere andre der bak? spurte lensmannen fra forsetet.

– Jeg er i grunnen fornøyd med temperaturen, sa forsvarsadvokaten.

– Da blir det opp til deg, Ingeborg, sa lensmannen, – du får bestemme om varmen skal opp eller ikke.

Han smilte til henne i speilet, øynene hans var vennlige og grå, en nyanse mørkere enn forsvarsadvokatens dress.

– Å nei, sa Ingeborg, – jeg som er så dårlig til å ta valg.

Mennene humret, enda det ikke var ment som noen spøk, hun kunne kjenne det som en lett risting mot hver skulder.

– Da skjærer jeg igjennom her, sa lensmannen, – og skrur opp et ørlite hakk.

Han flyttet høyrehånda fra rattet, mot dashbordet, og la til:

– Hvis jeg skjønner meg på knappene her, da.

Forsvarsadvokaten lot blikket gli ut vinduet til venstre, utover fjorden, det som var synlig av den.

– All denne tåka, sukket han. – Og regnet.

Ingeborg holdt munnen lukket mens hun forsøkte å kvele en gjesp, trøttheten fylte hele henne, hun hadde aldri forestilt seg at sorg kunne være så utmattende. Even Stedje fiklet med innstillingene på dashbordet, Ingeborg så fingrene hans, hvordan de vred om på en bryter, en lav during hørtes fra vifta.

– Det skal visst klarne opp i ettermiddag, sa fengselsbetjenten. – I morgen er det til og med meldt sol.

– Tro det den som vil, sa forsvarsadvokaten.

Even Stedje bannet lavt. Det hadde begynt å dugge på vinduet, et grålig felt ytterst på frontruta som gradvis spiste seg innover og snevret inn synsfeltet. Lensmannen skrudde på vindusviskerne, men det hjalp ikke, for duggen satt ikke der, han løftet hånda og dro den langs innsiden av ruta.

– Trenger du et lommetørkle, sa forsvarsadvokaten, skuldra hans stanget mot Ingeborg igjen da han grep seg til brystlommen på dressjakka, lukten av ham ble sterkere, et etterbarberingsvann som hun forbandt med noen, men uten å huske hvem.

I det samme rundet de svingen ved Vangsnes, og bakenfor duggen på frontruta var det en vegg av svart røyk.

– Men hva faen, sa lensmannen.

I et øyeblikk var de fanget i alt det svarte, Ingeborg kunne kjenne lukten av gummi, noe svidd og kvalmende, setebeltet skar over brystet idet lensmannen bremset hardt ned, og så: et kraftig dunk.

Kanskje er hun borte et øyeblikk. Kanskje er det bare et langt blunk, som da hun var liten og lukket øynene i håp om at det i seg selv skulle være tilstrekkelig til at det skumle ville forsvinne.

Da hun åpner øynene, er bilen tom, dørene på hver side av henne står åpne, også døra til førersetet der lensmannen satt. Det er stemmer utenfor, noen som roper, den svidde lukta er intens og stikkende, og så får hun øye på fangen.

Ivan Lêsković ligger urørlig med panna mot dashbordet. Airbagen i førersetet ved siden av ham er utløst, en ballong over rattet, men Ivan Lêsković ligger med hodet mot det svarte dashbordet. Fra der Ingeborg sitter, kan hun se en tynn stripe av blod fra et sår over øyet.

– Hei, roper Ingeborg. – Vi må få ham ut av bilen!

Men det er ingen som hører henne. Ingeborg klikker seg løs fra setebeltet, åler seg bortover setet og klyver ut. Røyken ligger tett, og tåka, de flyter over i hverandre, og regnet, det kjennes som det faller sidelengs. Hun åpner bildøra på passasjersiden og bøyer seg inn, tatoveringen i nakken er helt tydelig nå, ørnen ser henne rett inn i øynene. Hun lener ham forsiktig tilbake mot nakkestøtta. Og han puster, Ingeborg kan høre det idet hun lener seg over ham og løsner setebeltet hans, hun kan kjenne det også, mot sin egen tinning, Ivan Lêsković er blek, men såret over øyet er den eneste synlige skaden.

Gjennom frontruta får hun øye på lensmannen. Han står med et brannslukningsapparat i hendene ved kjøretøyet foran, en utenlandsregistrert bobil. Et middelaldrende par snakker opprørt og gestikulerende med ham, og bak dem; forsvarsadvokaten vandrende fram og tilbake i den lysegrå dressen, snakkende i en mobil.

– Ivan, sier Ingeborg, – er du okei?

Hun legger hånda på panna hans, huden er klam, uten å åpne øynene mumler han fram et utydelig svar.

– Jeg skal få deg ut av bilen, sier Ingeborg, – klarer du å hjelpe til litt selv?

Igjen en utydelig mumling, Ingeborg får tak bak ryggen hans, under armene, trekker ham langsomt ut av bilen, han er overraskende lett, klærne hans lukter vaskemiddel, han støtter seg til henne før han synker sammen med ryggen mot bakken, men hun har kontroll, hun mister ham ikke, hun kjenner regnet i nakken da hun setter seg på knærne inntil ham.

– Er han skadet? roper fengselsbetjenten, han kommer småspringende ut av tåka, den mørkeblå uniformsbuksa er stukket ned i et par solide svarte støvler. Så er forsvarsadvokaten der også, armene henger ned langs sidene, hendene som stikker ut av ermene på den lysegrå dressjakka er lubne og fregnete.

– Ambulansen er på vei, sier han. – Kan jeg gjøre noe?

Ingeborg trekker pusten inn gjennom munnen, forsøker å ikke fokusere på lukten, røyken, hun løfter kneet til Ivan Lêsković, legger den andre hånda si på skuldra hans før hun forsiktig vipper ham mot seg, over i stabilt sideleie, akkurat slik de gjorde det på førstehjelpskurset i vår. Forskjellen er åpenbar; alt som ble utført på kurset ble gjort på dukker av plast eller på hverandre, gjerne lett fnisende og i en opplyst gymsal med instruktøren i betryggende nærhet. Men Ingeborg kjenner at det funker, at erfaringen sitter i, hun vrenger av seg dressjakka, lirker den inn under nakken hans og justerer forsiktig hodestillingen slik at frie luftveier også er sikret.

Så kaster han opp. En kraftig sprut står ut mellom leppene hans, forsvarsadvokaten tar et par skritt bakover. Støvlene til fengselsbetjenten forsvinner også, men de er snart tilbake, han har en førstehjelpspute under den ene armen, i den andre holder han en papirrull, han river av et tørk, men før han har rukket å gi det til henne, er oppkastet allerede i ferd med å gå i oppløsning, av regnet.

– Det er viktigere med såret, sier Ingeborg og nikker mot førstehjelpsputa.

Røyken har lettet litt nå, Ingeborg kan skimte omrisset av mennesker; en liten, skuelysten flokk som så vidt har klart å stagge nysgjerrigheten ved å holde en respektabel avstand. Forsvarsadvokaten har to ledige hender, nå griper han førstehjelpsputa, trekker ned glidelåsen og bretter den åpen.

– Hva trenger du?

Han holder puta fram mot henne; saks, kompress, en sammenrullet bandasje, en liten pose merket sårrens. Så er det en annen stemme, rett bak henne.

– Jeg kan overta.

Regnet treffer henne i øynene da hun løfter hodet. Det står en ung mann bak henne. Vannet drypper fra luggen hans, olajakka er gjennomtrukket av regn, pusten går raskt, han må ha løpt.

– Jeg kan overta, gjentar han. – Jeg kan det der.

Han nikker mot førstehjelpsputa, mot advokaten som står der i den lysegrå dressen med den oppslåtte puta i hendene som et fat med snitter, han ser fra den nyankomne og til Ingeborg, som om han ikke klarer å bestemme seg for hvem han skal servere først.

– Det kan jeg også, sier Ingeborg.

Og det er sant. Det var et omfattende førstehjelpskurs hun gikk på, totalt femten timer over fire kvelder. De hadde vært innom sårstell også, kurslederen hadde skrytt av hvor fingernem hun var, Ingeborg mistenkte at det hadde sammenheng med oppførselen hennes uka før da temaet var hjertekompresjon, hun hadde pumpet den livløse plastdukken med en slik kraft at kurslederen hadde kommet bort og spurt lavt om det gikk bra med henne, Ingeborg hadde kommet ut av tellingen og begynt å gråte, det hadde blitt stille i gymsalen, de andre deltakerne hadde kikket usikkert bort på henne og på hverandre, hun hadde sett seg nødt til å fortelle om faren sin.

Den unge, våte mannen ser avventende på henne, men Ingeborg snur seg tilbake, forsyner seg med en kompress fra advokatens fremstrakte fat, fingrene skjelver lett da hun river opp pakka, det ligger to kompresser i den, hun fester den første over såret, blødningen har allerede stanset, den andre bruker hun til å tørke vekk litt oppkast som har lagt seg på underleppa, det rykker i øyenlokkene til fangen, og da sirenene i det samme høres, en lyd som vokser og kommer nærmere, slår Ivan Lêsković opp øynene og ser skremt på henne.

– Ambulanse, sier Ingeborg, – dette går fint.

Fengselsbetjenten flytter på seg i de svarte støvlene.

– Jævla amatører, mumler han. – Bremse seg nedover Vikafjellet framfor å bruke giret, ikke rart det tok fyr.

– Nederlendere, sier advokaten. – De vet vel ikke bedre.

Han trekker igjen glidelåsen på førstehjelpsputa. Ingeborg ser mot ferja, hun ser bakhodet og den våte olajakka på den unge mannen der han går mot dekket, en rød Golf står igjen som eneste bil. Så må han ha skyndet seg ut fra ferja straks den la til kai, uten tanke på bilen.

– Trekk unna her, roper Even Stedje, for ambulansen kommer rundt svingen, folk lystrer, men det skjer langsomt og motvillig. To menn hopper ut, de har noe slentrende over seg, en av dem tygger tyggis.

– Hei, sier han ene og setter seg på huk foran Ivan Lêsković. – Du får bli med oss en tur.

Den andre kommer etter, trillende på en sammenleggbar båre.

– Jeg blir med her, sier fengselsbetjenten og peker mot ambulansen. – Ringer du Lærdal?

Lensmannen nikker. Ambulansemennene teller til tre, før de i et presist løft får Ivan Lêsković over på båra. Han kikker mot Ingeborg, hun forsøker å gi ham et oppmuntrende smil. Føttene kjennes livløse da hun reiser seg, et uvant press mot korsryggen. Mennene triller båra mot ambulansen, forsvarsadvokaten og lensmannen følger dem med blikket, og så, da båra er skjøvet helt inn, er det henne de snur seg mot og ser på.

– Det må jeg si, Ingeborg, sier lensmannen. – Faren din skulle ha sett deg nå.

Ingeborg slår blikket ned. Og det hun ser, er dette: skjørtet med den revnede strømpebuksa under, de skitne hendene sine, en våt hårtjafs som faller framover og kleber seg til kinnet, for knuten i nakken – den som hun strevde med i morges da hun likevel ikke klarte å sove, den som hun lagde i håp om å framstå som mest mulig voksen og seriøs under rettsmøtet – har gått i oppløsning.

– Ser ut som du kan trenge dette, sier forsvarsadvokaten, han rekker henne et lommetørkle, et rutete mønster i svart og grått.

Ingeborg tar imot, og i det samme får hun øye på dressjakka si, den ligger igjen på bakken, også den omhyggelig valgt ut i håp om å virke voksen, passe inn. Nå er jakka flekkete og gjennomtrukket av regn, hun tar et skritt fram for å plukke den opp, men lensmannen er raskere.

– Etaten spanderer rens, sier han og løfter jakka fra opp fra asfalten.

Ambulansen begynner å kjøre mot den ventende ferja, den som skal frakte Ivan Lêsković over fjorden og videre til sykehuset i Lærdal. Og mens Ingeborg begynner å tørke hendene på forsvarsadvokatens rutete lommetørkle, får hun øye på den unge, våte mannen; et kort blikk mellom dem idet han passerer bak rattet i den røde Golfen, så er han forbi og borte.