Ørjan N. Karlsson

Ylva og Myldermørket

Del 1

Moji

Kapittel 1

Rødhette

Jeg skal knuse trynet til Beate …

Ordene på mobilskjermen er et løfte. Et løfte fra Ylva til Ylva. Tanker blir virkelige når du skriver dem ned. Det er nesten litt skummelt. Ylva forestiller seg hvordan knyttneven hennes treffer den fregnete nesen til Beate. Neseblodet som drypper ned på den hvite toppen hennes. Stillheten i klasserommet.

Bussen gynger over en fartsdump. Ylva ser opp fra skjermen. Snart hjemme. Hun sletter setningen. Vet hun ikke kommer til å banke Beate. Faktisk har hun aldri sloss med noen. Ikke på ekte. Men det hjelper å skrive ordene. Det føles som hun gjør noe, at hun ikke er feig.

Hun går av bussen ved kirken. Sykkelen står lent inn mot busskuret. En ny DBS med 21 gir og fjæring både foran og bak. En av pappas dårlig samvittighets-gaver for at de måtte flytte hit. Ylva ser at hun glemte å låse sykkelen da hun dro på skolen. I Oslo hadde den blitt stjålet på timen. Sånt skjer ikke her i Saltstraumen, et tettsted utenfor Bodø. 1000 innbyggere og 100 000 måser. Ylva hater måsene nesten like mye som hun hater Beate. De skriker og bærer seg hele døgnet, og nærmer man seg redene deres, stupbomber de deg. Pappa måtte kjøpe et plasttelt på Biltema for at bilen ikke skulle bli dekket av måsebæsj, eller ’nedskjiten’, som folk sier her.

En jevn brusing stiger i styrke jo nærmere huset deres hun kommer. Det er lyden av Straumen. Av de veldige vannmassene som presser seg gjennom det smale sundet utenfor huset deres fire ganger i døgnet. Buldringen fra verdens sterkeste malstrøm. En foss som ikke faller, men flyter rett frem.

Hun slenger fra seg sykkelen i oppkjørselen og går inn. Mamma sitter som vanlig i vinterhagen, foran et av maleriene sine. Horisontale grå og grønne linjer. Ylva skjønner seg ikke på mammas kunst, og mamma er ikke spesielt flink til å forklare. «Du forstår det når du blir voksen,» sier hun. I så fall haster det ikke med å vokse opp. Mammas bilder er omtrent like kjedelige som mattetimene.

«Hvordan var det på skolen?» spør mamma uten å se opp fra lerretet.

«Fint,» lyger Ylva som hun har gjort helt siden de flyttet hit fra Oslo for tre måneder siden. Da pappa begynte å jobbe på et sted som heter Reitan et kvarters kjøretur fra Saltstraumen. Reitan er et digert militært fjellanlegg malt i like triste farger som mammas malerier.

«Middag om en time. Gjør du leksene imens?»

Ylva svarer ikke. Går opp på rommet og lukker døren etter seg. Vrir om nøkkelen og slipper sekken fra seg på golvet.

Rødhette.

Det var dagens nye kallenavn fra Beate. Egentlig rart at hun ikke har kommet på det tidligere.

Ylva stiller seg foran speilet på kommoden. Drar fingrene gjennom det røde, bølgete håret. Huden under de grønne øynene er så lys at blodårene er synlige.

Rødhette. Fyrstikken. Fakkelen. Bremselyset. Tyttebæret. Trafikklyset. Blodappelsinen. Varseltrekanten. Brannbilen. Ja, selv Merida fra Disney-filmen Modig om jenta med det røde håret, bruker Beate til å mobbe med.

«Såpass tåler vel ei tøff jente som deg,» fikk Ylva til svar fra læreren da hun klaget på Beates oppførsel.

Ylva tåler det. Hadde i alle fall tålt det om det bare var snakk om idiotiske kallenavn. Men det Beate egentlig gjør, og som ikke de voksne legger merke til, er å holde Ylva utenfor. Hun blir ikke bedt i bursdager. Ikke invitert med på kino. Hun står alltid for seg selv i friminuttene, begravd i mobilen for å late som om hun er opptatt.

Da mamma foreslo å invitere jentene i klassen på pizza og filmkveld, fortalte Ylva at de allerede planla en slik kveld hjemme hos Siri i parallellklassen. At hun heller kunne be jentene hjem neste gang.

Bare at det var ingen fest hos Siri. Siri eksisterer ikke. Hun er en venninne Ylva har diktet opp for at mamma ikke skal bekymre seg. Så på kvelden for liksomfesten tok Ylva med seg Ghost in the Shell, animefilmen hun fortalte at de skulle se, og syklet rundt i bygda i tre timer før hun dro hjem igjen.

Takk og pris for Kimmy, Ylvas beste venninne i Oslo. Kimmy, som egentlig heter Kim, men bruker Kimmy fordi hun virkelig ikke kan fordra Kim Kardashian.

Ylva tar frem iPhonen og åpner FaceTime. Kimmys fjes dukker opp nesten med en gang. Håret hennes er like sort som Ylvas er rødt. Hun ligner litt på Jisoo i Blackpink. Kimmy er K-popfan.

«Når kommer du hjem?» spør Kimmy.

«Snart,» svarer Ylva. De begynner hver samtale slik. Som om det kan få de to årene pappa må jobbe i fjellet, til å gå raskere.

«Hva fant Beate på i dag?» spør Kimmy.

Ylva forteller.

Kimmy blåser en rosa tyggegummiboble som dekker hele webkameraet.

«Driver moren din fremdeles på med malingen?» spør hun.

«Ja. Hvordan det?»

Kimmy smiler. Evil genius-smilet. «Jeg har en idé.»

Etter middag sovner pappa foran TV-en, mens mamma går tilbake til maleriene sine. Ylva blir stående i kjøkkendøren og se på de to. I Oslo gjorde de ting sammen om kveldene. Spilte kort eller laget tullete spørrekonkurranser på Kahoot. Nå er det som om hver av dem har nok med sitt. De eneste gangene pappa ser glad ut, er når han fisker i Saltstraumen sammen med Arnt.

Ylva smiler ved tanken på Arnt, som bor i et ombygd naust på nabotomta.

Da han kom for å hilse på dem dagen etter at de hadde flyttet inn, gjettet Ylva at han var nitti år. Minst. Arnt ligner på Gandalf uten skjegg: spiss nese, hvitt hår og dype rynker i kinn og panne. Da de hilste, lukket Arnt den digre, rue labben av en hånd varsomt rundt Ylvas små fingre og hvisket slik at bare hun hørte det: «Jeg er faktisk ikke mer enn 67.» Som om han hadde lest tankene hennes. Ylva ble ikke skremt, bare nysgjerrig. Hun vet at Arnt er snill. Hun ser det i øynene hans. Lyseblå lanterner under buskete øyebryn.

Ylva legger seg halv elleve og later som om hun sover da pappa ser inn til henne. Hun ligger med klærne på, og litt før midnatt står hun opp. Det er på tide å få tak i det hun trenger til det Kimmy og hun planla da de snakket på FaceTime – hevnen over Beate.

Huset er stille og brusingen fra Saltstraumen lav. Tidevannet er midt mellom flo og fjære. Døren til foreldrenes soverom står på gløtt. Ylva stopper utenfor og lytter. Pappa puster tungt, mamma sover rolig.

Hun lister seg ned trappen og åpner døren til vinterhagen. Det lukter maling og mammas sjampo. Ylva finner raskt det hun leter etter. Mamma har orden i sakene. Hun putter malingstuben i lommen og skal til å gå tilbake til rommet sitt da noe på utsiden av vinterhagen får henne til å stoppe.

Gjennom de tre vinduene i vinterhagen er det god utsikt mot sjøen og det trange sundet. På denne tiden av året er det midnattssol og lyst hele døgnet, men i kveld dekker tunge skyer for solskiven. Halvmørket gjør at Ylva legger merke til lysene i sundet. To runde punkter. Som om det er en bil med lysene på like under overflaten.

Kapittel 2

Daumannshånd

Ute er det kjølig. Ylva drar et av mammas sjal rundt seg og lukker ytterdøren. Huset ligger helt nede ved havet. Hun har hørt Arnt spøke med pappa om at han kan fiske fra balkongen i andre etasje.

Ylva løper rundt huset og stopper der plenen møter svaberget. Uten sollys ligner vannet olje. Ylva kikker seg omkring. Lysene under overflaten er borte. Var de bare en refleks i glassruten i vinterhagen?

Hun plukker opp en stein og kaster den så langt ut i fjorden som hun makter. Den treffer overflaten med et skarpt plask. En emoji av et surt fjes dukker opp i tankene hennes. Sånn helt uten videre. Et gult geipefjes. Akkurat som på Messenger og Snap.

Ylva gnir seg i øynene, og geipefjeset forsvinner. Ute i fjorden dukker de to mystiske lysene opp på nytt. De er lenger ute nå. Kanskje tjue meter fra land. Ylva går nærmere vannet. Krysser grensen mellom gressplen og svaberg – ’redningsvestgrensen’, som pappa kaller den.

Hun stiller seg ytterst på berget. Det er dypt her. Minst fem meter til bunnen. Lysene nærmer seg i en buktende bevegelse. De er øyne, skjønner hun nå. Hvert øye består av mange punkter i ulike farger. De fleste av dem er solgule, men noen er også blå, grønn og lilla. Øynene er som et nordlys under vann.

«Hva er du for noe?» hvisker hun.

En smilefjes-emoji dukker opp og forsvinner i tankene hennes. Smilefjeset får følge av et hjerte.

En skapning som snakker til henne? Og den er en venn – det er hva Ylva har på følelsen at skapningen i vannet prøver å fortelle henne.

«En venn,» sier hun høyt og forstår med en gang hvor dumt det høres ut.

Lysene kommer sikkert fra en selvlysende manet eller en av disse fiskene som bruker en liten lanterne for å lokke byttet til seg. Ylva husker hun har sett noe slikt på TV. I et naturprogram. Eller kanskje det var i filmen Oppdrag Nemo.

Forklaringen hennes er i alle fall fornuftig. Mamma-fornuftig. Men Ylva ønsker ikke at alt skal være så fornuftig. At alt som er litt underlig må forklares slik voksne gjør det.

Hva om …?

Tanken er umulig. Nei, ikke umulig, bare dust. Ylva bryr seg ikke. Hun lukker øynene og prøver å fremkalle et smilefjes i tankene. Det er faktisk ikke så lett som man skulle tro. Smileyen hennes blir blek og utydelig. Den minner mer om en slapp heliumballong. Slike som småungene griner seg til på 17. mai.

Hun åpner øynene. Øyelysene er borte. Ylva sukker oppgitt og føler seg akkurat så dust som hun fryktet.

En bevegelse i vannet helt innved land fanger blikket hennes. På bunnen av fjorden bølger noe hvitt dovent frem og tilbake. Det ligner et laken. Ylva bøyer seg frem for å se bedre. Det røde håret hennes treffer nesten vannflaten.

Det hvite forandrer seg. Tar form og blir til en skikkelse med hvitt hår. Håret duver som en tangklase i den svake strømmen.

Det står en person der nede.

En person på bunnen av Saltstraumen.

Ylvas hjerte skifter gir. Tar til å dunke så fort at hun blir helt ør. Hvitt hår.

Arnt har falt uti. Han er i ferd med å drukne! Hun må hente pappa. Ylva snur og løper tilbake til huset. I alle fall gjør hun det i tankene. I virkeligheten står hun bom fast ved vannkanten. Klarer ikke å rikke seg.

Hun bestemmer ikke over sin egen kropp.

Den hvithårete skikkelsen står fremdeles på havbunnen. Vannet er så klart at Ylva ser de tynne armene som stikker ut av fillete skjorteermer. Huden er like hvit som håret. Kritthvit.

Det er ikke hud.

Ylva forstår ikke hvor tanken kommer fra, men vet at den er sann.

Ikke hud, men bein.

«Pappa.» Ylva greier ikke annet enn å hviske ordet. Det smyger seg over leppene hennes så lavt at hun knapt hører seg selv. Men skikkelsen på havbunnen får det tydeligvis med seg. Hodet bøyer seg sakte opp mot henne. Øynene er to søkk. Det er et krater der nesen skulle ha vært, og munnen er ikke annet enn to rader gule tenner. Ylva stirrer rett inn i ansiktet til en dauing. Bare at denne dauingen ikke er død. Øyenhulene skinner med et grønt, heslig lys. Kjeften åpner seg i et glis.

«An-ne-mon-e.» Små luftbobler strømmer ut av dauingens kjeft, mens det ukjente navnet rasper inne i hodet hennes. Den ene hånden strekker seg mot Ylva. En knokkelarm som ender i en knokkelhånd.

Dauingen stiger fra bunnen og opp mot henne. Først sakte. Så raskere. Ylva står fremdeles like fast. Kommer seg ikke av flekken. Daumannshånden bryter overflaten.

En ildrød varseltrekant eksploderer i tankene hennes. Fyller hele Ylva.

FARE! signaliserer den.

FARE. FARE. FARE.

Beinete fingre griper fatt i håret hennes. Vikler seg rundt de røde lokkene. Hånden stinker råtten fisk og brakkvann.

Ylva vakler bakover. Daumannshånden holder henne tilbake etter luggen, men rykket er så hardt at håret som er tvinnet rundt skjelettfingrene, røskes av. Ylva faller. Smeller bakhodet i berget. Verden slår gnister, men hun besvimer ikke. Skjeletthånden synker ned under vann. Det siste Ylva ser, er de røde krøllene hennes mellom hvite fingre.

«Ylva?» Stemmen er langt unna henne. Langt unna og veldig nær.

Sterke armer løfter henne opp. Det er Arnt. Han snur seg med Ylva i armene og ser mot stedet dauingen forsvant. «Du er ikke velkommen her,» hvisker han. «Dra tilbake til Taklamakan.»

Taklamakan.

Ordet er elektrisk. Hårene reiser seg på Ylvas armer. Nå som Arnt har uttalt det, er ordet, Taklamakan, umulig ikke å tenke på. Det fester seg inne i hodet hennes. En guffen følelse av at noe fælt kommer til å skje.

Arnt bærer henne tilbake mot huset. Ylva kikker over skulderen hans. Små ringer brer seg i vannet der daumannshånden sank ned i havet. Har dauingen dratt tilbake til Taklamakan? Dratt for godt? Ylva vet ikke, men én ting er hun sikker på. Det var skapningen med de lysende øynene som advarte henne. Som sendte henne tanken med varseltrekanten som brøt forhekselsen.

Den reddet henne.

De sitter ved kjøkkenbordet, Arnt, pappa og hun. Mamma sover. Pappa sier det er best om de ikke vekker henne. Ylva vet at mamma har problemer med å sove nå som solen er oppe hele døgnet. Men det er nok også fordi pappa ikke vil at mamma skal uroe seg unødvendig.

«Jeg hørte noen rope om hjelp og løp ut for å se hvem det var,» forteller Ylva. «Berget var glatt. Jeg skled og slo hodet.»

Pappa stryker henne over håret mens hun forteller. Mens hun lyger. Ylva har blitt god til å lyge i det siste. Hun liker det ikke. Men hun kan ikke fortelle pappa om lysende øyne og dauinger fra et sted som heter Taklamakan.

Arnt nipper til kaffekoppen mens han kikker på henne med de blå øynene sine. Sier ikke noe, selv om han vet at hun ikke forteller sannheten. Ylva får følelsen av at han vurderer henne. Men hvorfor skulle han det?

«Det var bare noe jeg innbilte meg,» legger Ylva til etter å ha tenkt seg litt om.

«Hvorfor vekket du oss ikke?» vil pappa vite.

Ylva har ikke noe godt svar. Prøver heller ikke å finne på et. «Jeg er trøtt,» sier hun bare.

«Sikker på at du ikke er kvalm?» spør pappa og stryker fingeren over kulen i bakhodet hennes. Den er ikke stor. På størrelse med en klinkekule.

«Helt sikker.» Ylva drikker opp resten av kakaoen som pappa har laget til henne.

Pappa reiser seg fra stolen. «Vi får snakke mer om dette i morgen.» Han snur seg mot Arnt. «Tusen takk for hjelpen.»

«Det var så lite,» brummer han. «Og ikke bekymre deg for jenta. Hun er sterk. Sterkere enn du tror.» Arnt smiler og rusker Ylva i luggen.

Sterkere enn du tror.

Ylva er ikke sikker på hva Arnt mener. Men hun liker at han sier det.

Gjennom kjøkkenvinduet ser hun Arnt gå tilbake mot naustet der han bor. Ute på plenen stopper han og snur seg mot Saltstraumen. Blir stående der en lang stund mens strømmen sakte øker i styrke. Han ligner en vaktpost, tenker Ylva.

«Nå må du sove, vennen.» Pappa løfter Ylva opp av stolen og bærer henne opp på soverommet.

Ylva legger seg i sengen, og pappa brer dyna over henne. «Jeg har jobbet mye i det siste. Men det blir snart bedre, og da skal vi finne på ting sammen, slik vi gjorde før. Det lover jeg.» Pappa kysser pannen hennes og lar døren stå på gløtt.

Ylva er stuptrøtt. Øynene glir igjen av seg selv. Hun husker stadig mindre av det som skjedde på svaberget. Hendelsen ligner drømmen man har i hodet når man våkner. Klare bilder som blir til ulne tåkedotter og til slutt løser seg opp og forsvinner.

Smiley og hjerte. Det var noe med en smiley og et hjerte, tenker Ylva.

Og Arnt. Noe Arnt hvisket som fikk luften til å dirre.