Marit Reiersgård

Det de døde vet

Kriminalroman

Det er tungt at dø, men stundom er det dog værre at leve!

HENRIK IBSEN

1

Billen ligger tett opptil ansiktet mitt. Den ligger på ryggen, akkurat som meg. Den rugger seg frem og tilbake på skallet. Blank og svart, seks bein i lufta. En nytteløs propell. Kan det være en skarabé, en tordivel? Nei. Kanskje en kakerlakk. Et skadedyr. Ikke at jeg vet hvordan sånne ser ut, jeg har aldri sett en.

En svettedråpe løsner fra armhulen, den er overraskende kald der den renner langs siden og treffer det tørre gresset under meg. Det er varmt. Jeg er kald. Men kulde er ingenting, det er bare fravær av varme. Og jeg forstår at det er det som er i ferd med å komme. Fraværet.

Tidligere har jeg alltid tenkt på døden som et skarpt skille. Jeg pleide å si at jeg ikke var redd for døden, for når den ikke er, er jeg. Og når den er, da er ikke jeg. Dette er ikke min refleksjon. Jeg har tatt den fra noen andre. Det er uansett ikke sant. Døden er en overlapper. Den stikker innom, ser seg om i lokalet, om det er mulig å flytte inn. Kanskje er det ikke stor nok plass første gangen, og den legger bare igjen visittkortet sitt.

Jeg kommer på en hendelse. Den skjedde for mange år siden, den første gangen en brå og vissen følelse oppsto i høyre pekefinger. Det hadde dirret litt i den. Jeg husker at jeg klemte tommelfingerneglen ned i den myke puta på ytterste ledd. En underlig følelse. Smerteløs, men likevel urovekkende vond. Og da jeg kikket etter for å se hva som hadde forårsaket det, oppdaget jeg at den var hvit. En flik av død ytterst i meg. Likfinger. Senere fikk jeg vite at det hadde et annet navn, at det var en diagnose, Raynauds fenomen. Utløst av kulde. Eller sterke følelser. Det skjedde meg den sommeren da Marthe døde.

Kroppen har altså en hemmelig leilighet der døden holder til. Noen ganger åpner den døra på gløtt og smyger seg ut, glefser litt, forsyner seg med en munnfull, for å minne meg på at den er en levende del av meg. Jeg husker hvordan jeg forsøkte å riste liv i den kalde fingeren, deretter holdt jeg den inn mot halsen. Sakte ble den varm, som om døden motvillig trakk seg tilbake. Siden tenkte jeg mye på om døende mennesker, gamlingene på demensavdeling, de uttærte kreftsyke og de som lå med respirator og intravenøst i gjennomsiktige plastslanger som den eneste livslinjen, om de oppdaget det. Merket de at døden var i ferd med å fylle fraværet?

Det er varmt utenfor kroppen. Kulde innenfor huden. Himmelen jeg stirrer opp på er gjennomskinnelig blå. Det er ironisk at noen tror det er dit man skal reise, men når jeg tenker meg om, trodde jeg på det selv. Jeg tenkte at Marthe var der oppe et sted. Etter det med Theo tror jeg ikke lenger på det. Det blir svart. Du er borte. Det er for naivt å tro at jeg skal leve videre etter min død, at jeg er viktigere enn andre, eller enn noe annet. Som for eksempel en bille.

Billen ligger fremdeles på samme sted. Beinas dans i vinden er i ferd med å stilne. Bare svake rykninger nå. En bitte liten, nesten gjennomsiktig edderkopp kravler over brystet på den, ubekymret, som om den er en bakketopp i landskapet. Jeg lukker ikke øynene, ligger bare og stirrer på det døende insektet da det for alvor går opp for meg.

Det er ingen her som kan hjelpe oss.

Tirsdag 24. juni

2

En avlyst fest, sånn føles det, tenkte Verner Jacobsen idet han trådte ut av den lave flydøra og fikk den spanske heten slått i ansiktet. Han holdt hånden opp, tilsynelatende for å skygge for sola, men det han gjorde var å studere sin egen håndflate. Han holdt den opp mot lyset slik Ingrid ville gjort med en rødvinsflaske for å sjekke om det var mer igjen. Håndflaten var et virvar av klare linjer blandet med utallige langt svakere avstikkere. Han skulle likt å vite om det var mulig å lese noe ut av det. Han trodde selvsagt ikke på slikt, men hvor enkelt ville ikke livet vært om det lot seg gjøre å følge en ferdig opptråkket sti.

Idet han skulle til å gå ned trappa, snudde han seg. Ingrid var rett bak med den store håndveska over skulderen som inneholdt den bærbare Mac-en, som hun voktet bedre enn pass og penger. Han ga henne hånden, og da hun lukket fingrene om hans, tenkte han at dette øyeblikket, da de bokstavelig talt sto på trappa til ferieparadiset, burde føles som en fest.

Ferieparadis. Han merket at han rynket pannen. Paradis hadde ikke lenger den velklingende tonen etter den saken som nylig var oppklart, og som var grunnen til at han kunne ta seg ferie med god samvittighet. Drapet i Paradisbakken i Lier var blitt løst i aller siste sekund før foreldelsesfristen trådte i kraft, for mindre enn en uke siden.

Ingrid og han snakket ikke sammen da de sto ved bagasjebåndet. Støyen fra forventningsfulle og allerede småfulle nordmenn føltes klam, i likhet med lufta i ventehallen. Han fiklet med mobilen, prøvde å koble seg til flyplassens gratis Wi-Fi, men kom seg ikke på nett. Et misunnelig sug steg i ham da han fikk øye på et forelsket par som var mer opptatt av å kysse enn å følge med på koffertene. Han og Ingrid sto tause, side om side, begge med et fast blikk på bagasjebåndet.

Han visste ikke når de hadde begynt å miste hverandre. Det kunne ha vært over middagsbordet, kanskje var det fest med tre retter og vin i glassene, kanskje var det en helt vanlig dag da han møtte blikket hennes og oppdaget at fremtiden som til å begynne med hadde lyst der inne, var sluknet. Det skjedde gradvis. Forandringen. Sakte, nærmest umerkelig. Så stadig hurtigere, mens samtalene ble langsommere, lik en bil som sakker farten inn mot en rundkjøring.

Han kunne selvfølgelig lagt armen rundt henne her de sto, men i stedet tok han et skritt nærmere båndet og grep koffertene da de etter hvert gled frem. Han tilbød seg å trille begge mot utgangen. Ingrid smilte lett.

– Herregud, jeg er da ikke helt hjelpeløs.

Leiligheten lå rett ved stranda. Et boligkompleks i åtte etasjer, uten heis, hvor de hadde fått plass i sjuende.

– Det ser rent ut i hvert fall, sa Ingrid da hun hadde sett seg rundt.

Verner var andpusten etter å ha slept to kofferter opp alle trappene. Han kjente svetten piple over hele kroppen. Det var virkelig varmt, og han var virkelig i dårlig form. Fra balkongen konstaterte han at påstanden om havutsikt kunne forsvares om han lente kropp og godvilje over rekkverket. En kakerlakk pilte over betonggulvet. Verner satte foten på den og hørte lyden av skallet som ble knust.

– Skal du ikke pakke ut?

Ingrid var kommet etter ham med et uttrykk i øynene som han valgte å tolke som misnøye over bostedet. Han smilte selv om han ikke fant en åpenbar grunn til å gjøre det, antageligvis en tillært dempende atferd han hadde utviklet etter år som politietterforsker. Han skjøv insektet mot kanten av balkongen og tippet det raskt ut med foten, så ikke Ingrid oppdaget det.

Litt senere fant de frem til en restaurant som lå ved strandpromenaden, og fikk bord under en parasoll. Havbrisen var sval mot de bare leggene. Verner kikket på menyen med tilkjempet entusiasme. Ingrid hadde antageligvis bestemt seg, menyen lå i fanget. Hun vendte ansiktet mot sola. Han så at hun satt med lukkede øyne bak solbrillene. Min gravide kone, tenkte han og vrengte ansiktet i et smil. Hun måtte ha merket at han stirret på henne, for hun snudde hodet og løftet på brillene.

– Hva er det?

– Ingenting.

– Hvorfor ser du på meg på den måten?

Han svelget det vesle sukket som presset seg opp sammen med den vante irritasjonen.

– Du ser godt ut, sa han og kjente samtidig at han mente det. Ingrid var en attraktiv kvinne, slank, enn så lenge, og hun visste hvordan hun skulle te seg og kle seg. Han trengte aldri bekymre seg for hva hun kunne si eller gjøre, i hvert fall hvis hun var edru. Og det var hun nå. Det skulle hun fortsette å være i minst seks måneder til.

– Jeg sa, du ser godt ut, gjentok han, i tilfelle det bare var noe han hadde sagt inni seg.

– Jeg hørte deg første gangen.

Han fiklet med mobilen, som akkurat da ga fra seg et vibrerende varsel.

– Jobben?

Verner åpnet meldingen og la fra seg telefonen på bordet med skjermen ned.

– Ja, sa han. – Men ikke noe som forstyrrer oss. Bitte Røed ønsker oss god ferie. De har fått en savnetsak. Ingenting dramatisk.

Ingrid tok opp menyen igjen, og han så at blikket hennes beveget seg fra toppen og nedover i litt for stor fart til at hun kunne oppfatte hva det sto.

– Vi er på ferie, ingenting skal forstyrre oss, gjentok han og visste ikke om det var for å berolige henne, eller seg selv. Også Verner åpnet menyen. Han leste de første linjene om og om igjen uten å forstå, enda han kunne litt spansk, og det var skrevet på både norsk og engelsk, i tillegg til glorete bilder av hver rett. Ikke noe som forstyrrer, tenkte han og hørte selv at sukket han tidligere hadde klart å svelge, nå unnslapp. Han satte fingeren på et tilfeldig sted på menyen da servitøren kom.

– Skal du ha blekksprut?

Ingrid stirret på ham.

– Ja.

Verner prøvde å skjule at han også var overrasket over valget, men så, henvendt til servitøren sa han mer bestemt: – Y una copa de vino tinto, por favor.

Ingrids blikk smalnet.

– Må du virkelig?

Hun kunne like gjerne slått ham i ansiktet med flat hånd. Det sved, men like fullt hørte han seg selv holde en forsvarstale, en sigarrøykende ekspresident verdig, for at han tillot seg et glass vin.

– Du trenger ikke unnskylde deg, avbrøt hun. – Det er helt greit for meg å stå over. Jeg skal nok klare meg, men jeg trodde ikke du rørte noe annet enn calvados, og bare når du er forbanna på meg. Og rødvin … til sjømat?

Hun sa det med et overbærende smil, overraskende nok uten den vanlige forakten og fritt for antydning til anklage. Likevel fikk han lyst til å svare noe skarpt og sårende. Han svelget det han først hadde tenkt å si og forholdt seg taus helt til drikkevarene kom på bordet. Det var selvfølgelig ufint å bestille vin når han satt her sammen med en gravid periodedranker.

– Det ligger en flamencobar borte i gata her, sa Ingrid og fingret med duken.

– Takk for opplysningen, sa Verner, men la til et lite smil selv om han ikke utsto tanken på klagende sigøynermusikk og skohæler med en lyd som minnet mest om klapperslanger. Han ble sittende og betrakte menneskestrømmen som passerte på strandpromenaden. De lignet maur som hastet til og fra tua, og han fikk et øyeblikk følelsen av at han kunne blande seg med mengden. Og forsvinne.

3

Bitte Røed la fra seg telefonen. Hun visste hva som var den egentlige grunnen til at hun hadde sendt Verner Jacobsen en melding, men det var vanskelig å innrømme det. Saken var den at hun hadde fått en ukuelig trang til å minne ham på at hun fantes.

For å unngå det opplagte oppfølgingsspørsmålet, hvorfor?, og for å gå klar av påfølgende ubehag, måtte hun ut av kontoret. Bitte Røeds kropp gikk på autopilot ned trappa og inn i politihusets kantine. Den styrte elegant forbi salatbaren, og hjernen veiledet resten av henne direkte til disken, der den kunne få tilfredsstilt sitt krav om lettomsettelig energi. Hun satte en tallerken med en brownie på brettet sammen med en kaffe og to porsjonspakninger med fløte.

– Kvittering? spurte damen bak disken.

Bitte så på henne som om hun et øyeblikk vurderte tilbudet.

– Du mener om jeg vil ha min manglende viljestyrke skriftlig dokumentert? Nei takk, tror ikke det er nødvendig.

Bitte grep brettet og hastet ut på balkongen før hun angret på valget av lunsj, og med utsikten over elva foran seg kjente hun hvordan den bløte sjokoladedeigen klistret seg bak fortennene mens hun leste skjemaet hun hadde printet ut.

Melding om saknet person

Dato: Mandag 23. juni 2014. Klokken 23.05.

Anmeldt forhold: Saknet kvinne, 48 år.

Saknet fra adresse: Fuentes de Cesna, Granada, Spania.

Melder: Tom Ross. Fødselsdato: 11.03.1961 Adresse: Bjørkesvingen, 3408 Tranby. Tilknytning til saknede: Gift. Arbeidssted: Lierskogen. Privatpraktiserende lege.

Bitte Røed stusset. Samme borettslag som henne selv, men hun kunne ikke helt plassere mannen. Hun leste videre. Den savnede kvinnen hadde samme bostedsadresse.

Saknet: Marion Ross Fuglerud. Fødselsdato: 25.08.1966.

Arbeidssted: Sekretær på sin manns legekontor/Selvstendig næringsdrivende. Danselærer.

Signalement/beskrivelse: 172 cm. Ca. 60 kilo. Mørkt hår. Brune øyne. Fysisk tilstand: God. Psykisk tilstand: Ustabil/I sorg.

Avhør/Forklaring: Marion Ross Fuglerud ble sist sett torsdag 19. juni i landsbyen Fuentes de Cesna, Spania. Dagen etter, fredag 20. juni, melder mannen fra om hendelsen til politiet i Benalmádena. Mannen og den saknede kvinnen var på besøk hos en felles bekjent ved navn Lars Arthur Larsen med adresse i Benalmádena.

Nå husket hun plutselig hvem det var snakk om, og alarmklokkene begynte å ringe. På borettslagets grillfest året før hadde Bitte hørt folk hviske om Marion. Det hadde vært som et hissig sus, som om hun befant seg i en bikube der alle hadde en historie om dronningen. Noen hadde slått om seg med grove vitser, som om skjønnhet og umoral hang naturlig sammen. Bitte husket også hvor irritert hun hadde vært. Kanskje mest på seg selv. Over skadefryden som sladderen om den superslanke og alltid velkledde naboen fikk henne til å føle. Hun likte å innbille seg at hun ikke brydde seg om hva den dama trakk over skjelettet sitt. Virkelig. Ha! Misunnelsen hadde derimot fått en brå slutt. Det var kun noen få uker siden Marion Ross Fuglerud og familien hennes sist hadde vært i politiets søkelys. Det var altså med god grunn at ledelsen prioriterte denne saken.

Ekteparets sønn, Theo Ross Fuglerud, en gutt på atten år, var blitt funnet død natt til syttende mai, på anleggsplassen til den uferdige rundkjøringen ved Joseph Kellers vei. Det var aldri blitt en stor sak. Bare en ulykke. Men nå var den avdøde tenåringens mor forsvunnet mens hun og mannen var på ferie i Spania. Bitte syntes plutselig hun kunne høre et ekko av sin egen stemme og datterens surmuling fra nasjonaldagsmorgenen da hun hadde ordnet til frokost for nabolagets russ.

«Hvor er Theo, Julie? Du har invitert ham, ikke sant?»

«Mamma, han vil ikke komme, glem det.»

«Du kan jo bare stikke over og spørre en gang til. Han virker sjenert, du har selv sagt at det er litt synd at han går så mye alene. Du kan ikke bare la være å invite…»

«Greit, men det er ingen vits.»

Men Theo hadde ikke vært hjemme.

Siden den gangen var det som om familiens rekkehus utsondret en egen lukt. En kreftcelle i et ellers friskt nabolag. Folk gikk fort forbi, unngikk å kikke inn i hagen og lot som om de ikke irriterte seg over den uklippede plenen og søppelposene som hopet seg opp utenfor inngangsdøra. Likevel var det merkbart, det lå en høyfrekvent oppbrakthet i lufta blandet med en tafatt medfølelse som ingen riktig visste hvordan de skulle håndtere. Bitte Røed var glad for at hun bodde to rekker lenger ned. Dermed slapp hun den daglige påminnelsen om tragedien som hadde rammet foreldreparet.

Bitte Røed tok frem iPad-en, plugget inn ørepropper og hørte på opptaket som var gjort av samtalen mellom Tom Ross og operasjonssentralen kvelden i forveien, der han til slutt ble bedt om å komme ned straks for skriftlig å melde kona savnet. Tom Ross snakket først med rolig stemme, men den økte i volum da han la ut om at de spanske myndighetene ikke hadde tatt saken alvorlig nok. Hvis saken fikk et vanlig forløp, ville hun nok dukke opp rimelig snart, tenkte Bitte. Bare i Norge forsvant det gjennomsnittlig fire mennesker hver dag. De fleste kom til rette av seg selv etter kort tid.

Hun leste igjennom ektemannens forklaring en gang til og lot deretter papirene falle på bordet. Hun skrapte siste rest av sjokolade fra tallerkenen og kjente noe stige i blodet. Det var ikke sukkeret som forårsaket følelsen, det var den vonde forutanelsen av at de sto overfor en langt mer komplisert sak enn hun først hadde forestilt seg.

Tilbake på kontoret søkte hun opp saken med attenåringen fra mai samme år.

Vitneutsagn: Avhør den 17.05.2014. Liv Thoresen, født 01.02 1949.

17. mai 2014 går Liv Thoresen, heretter kalt vitnet, tur med hunden sin ned langs Joseph Kellers vei på Tranby i Lier. Hun passerer den uferdige rundkjøringen i krysset ved Kirkelinna ca. klokken 06.10. Hunden drar henne i retning av veisperringen som er satt opp rundt anleggsplassen. Hun ser det ligge en rødkledd person i grusen. Personen kunne ikke oppdages før hun sto på kanten av gropen som var gravd ut på stedet. Vitnet forteller at hun antok at det dreide seg om en russ som hadde rullet ned for å sove ut rusen. «Russen har det jo for vane å okkupere rundkjøringer», sier hun i samtale med første enhet på åstedet. Tilsynelatende var gutten uskadd, men vitnet går likevel ned i gropen for å sjekke. Når hun griper fatt i guttens skulder for å riste ham våken, forstår hun at noe er galt. «Jeg slapp brått da jeg så de åpne øynene hans …» Her tar vitnet en pause før hun fortsetter. «… som ikke så på meg. Det var da jeg ringte 113», forteller kvinnen som innrømmer at hun var svært oppskaket.

Da første enhet ankommer, står vitnet ved siden av gutten med hunden sin i armene. Hun sier at hun måtte holde den fordi den ville bort til den døde. Vitnet blir tatt hånd om av undertegnede, som fører henne bort fra åstedet og inn i en tjenestebil for å avklare hendelsesforløpet. Kvinnen forteller at hun ikke kjente gutten. Vitnet, som er bosatt i Roseveien, ca. fem hundre meter fra åstedet, kunne fortelle at det var bråk i nabolaget kvelden i forveien. En russebuss spilte så høy musikk at det, ifølge vitnet, hadde dirret i veggene.

Akkurat det husket Bitte Røed godt. Bussholdeplassen i Bjørkesvingen var et yndet sted for russen. Det var det samme hver vår. Bassen fra bussens høyttalere vekket henne. Det var bare Peder som hindret henne i å foreta seg noe. Han nektet å være bekjent av en mamma som løp ut i morgenkåpe og med politiskilt rundt halsen for å kjefte. Denne morgenen ringte Bitte likevel diskré til vakta og fikk en patrulje til å roe ned ungdommene, ikke bare for sin egen nattesøvn, men Julie var russ, og var der ute et sted. Det hadde virket trygt om datteren og vennene hennes ble passet opp av et par hyggelige betjenter.

Bitte søkte opp flere rapporter. Gutten, som var blitt erklært død på stedet av vakthavende lege, var blitt rutinemessig sendt til rettsmedisinsk for obduksjon. Rettsmedisineren, Roar Holm Hansen, ble tilkalt og gjorde de første undersøkelsene sammen med tekniske etterforskere fra Søndre Buskerud politikammer.

Blodprøvene viste at gutten hadde drukket store mengder alkohol. Urinen inneholdt spor av benzodiazepiner, noe som kunne bety inntak av Vival eller Valium. Dessverre ikke en helt uvanlig cocktail, selv om det nå var andre stoffer som var mer populære som partydop. Igjen tok hun seg i å puste lettere ved tanken på at Julie var kommet igjennom russetiden på søt sider. De fullstendige analysene kunne ta mange uker, visste hun, og siden dette ikke var en prioritert sak, lå de antageligvis ennå i kø eller var henlagt på laboratoriet til rettsmedisinsk. Men den foreløpige rapporten var klar. Dødsårsaken var kvelning, og det eneste man kunne skylde på i saken, var hans egen tunge og oppkast. Konklusjonen var derfor en tragisk ulykke.

Bitte kikket rask igjennom avhørene av ungdommene som hadde vært sammen med Theo den kvelden. Alle kunne fortelle den samme historien. Theo hadde gått av bussen rett ved hjemmet sitt, og siden hadde ingen sett ham. Han var full, men det hadde de vært alle sammen. Julie var aldri blitt avhørt.

Bitte søkte videre i arkivet og fant diverse avisoppslag. Siden det ikke var mistanke om noe kriminelt, ble saken tonet ned, og den var blitt naturlig overskygget av alle gladreportasjene om 17. mai-feiringen. Drammens Tidende hadde likevel spredd saken utover i den påfølgende uka. Det ble advart mot GHB og MDMA. Det ble spekulert over om Theo kunne ha drukket legesprit. Likevel lå det en undertone av lettelse i artiklene over at russetiden, for denne gang, var over.

Og nå var moren til gutten, Marion Ross Fuglerud, meldt savnet. En ulykke, tenkte Bitte Røed, og et ulykkelig ektepar. Det var en kjensgjerning at en slik tragedie ikke alltid ville føre mor og far tettere sammen, noen ganger ble smerten over det tapte barnet for tung til å bære, selv om de var to. Det var heller ikke utenkelig at en fortvilet mor kunne ha valgt å gjøre som et såret dyr, og gått i skjul for å lide i fred. Bitte fant privatnummeret til Tom Ross i rapporten. Det ringte fem ganger. Hun var akkurat i ferd med å legge på for å prøve nummeret til hans private legepraksis da en trett stemme svarte.

4

Bjørkesvingen var en del av et større borettslag. Det var en utfordring å vite hvem som hørte til i nabolaget, for det føltes som om det stadig flyttet nye folk til og fra, nesten like jevnt som på glattcellene i politihusets underetasje. Eiendomsmeglernes skilt hang sjelden mer enn en uke. Jeg er yrkesskadd, tenkte Bitte Røed, som likevel sørget for å følge med. Trangen til å holde oversikt, nysgjerrigheten på hva som kunne skjule seg bak pene blomstrede gardiner eller mangel på sådanne, var uhelbredelig.

Tom Ross var en privatpraktiserende lege som tilbød alternative behandlingsmetoder, sto det å lese på nettsiden hans. Han kunne tilby både healing og akupunktur. De få opplysningene som fantes om ham på nettet, fortalte at han var utdannet med eksamen fra University of Central Florida. Han hadde vært bosatt i USA til han flyttet til Norge som trettiåring. Giftet seg med Marion da han var trettito. Nå var han femtitre. Profilbildet på Facebook hadde tre hundre og nittisju likes og vitnet om en mann som på en litt sleivete måte var opptatt av hvordan han tok seg ut. Bitte fikk en umiddelbar assosiasjon til en krigsveteran, antageligvis på grunn av det uslepne ansiktet og det halvlange, mørke håret som krøllet seg rett over skuldrene, et røft utseende som man gjerne ga slitne helter på film. Han hadde over to tusen venner, én felles, Heiki Stenvald. Innleggene på siden hans var stort sett av medisinsk eller familiær art. Marion, Theo og Tom, et lykkelig lite trekløver, helt frem til nasjonaldagen. Det hadde vært lite aktivitet på Facebook-siden hans siden det, i hvert fall av offentlige poster. Heiki var ekspert på elektroniske spor, og satt akkurat nå et annet sted på politihuset og kartla telefonbruken til de involverte. Hun måtte huske å spørre ham om hva han hadde funnet på Toms profil, han som hadde tilgang til de private innleggene.

Inngangspartiene i rekkene var variasjoner over samme tema, hvite dører, blomster under kjøkkenvinduene og sykkelstativ ved siden av trappa. Hun myste på dørskiltet for å sjekke om det var riktig leilighet. Ross Fuglerud sto det under ringeklokken. Nå var hun glad for at hun alltid holdt en viss avstand til naboene, det føltes ikke helt greit å komme i embets medfør.

Bitte presset tommelen på knappen, og døra ble åpnet med det samme, som om han hadde stått klar i entreen. Hun strakte frem hånden. Fingrene viklet seg inn i snoren på politibeviset da hun presenterte seg, og idet hun skulle til å trå over terskelen, snublet hun i kosten som sto på øverste trappetrinn. Hun nærmest falt inn mot armene hans. Herregud, tenkte hun, er det mulig å oppføre seg så klønete. Det måtte ha sett ut som jeg, kamuflert som en hummer med tjenestebevis, skulle gi ham en vennskapelig klem. Hadde hun enda hatt uniform.

– Beklager, sa hun og tok et skritt tilbake. – Bitte Røed, politiførstebetjent. Vi er, som du kanskje vet, naboer.

I virkeligheten så ikke Tom Ross ut som han fortjente nesten fire hundre profilbildelikes. Han var barbeint, kledd i en falmet shorts og en T-skjorte som var like utvasket, og kanskje ikke vasket på en stund heller. En stil som antageligvis kostet det femdobbelte av hva den så ut til å gjøre. En svak eim av svette slo imot henne sammen med noe ubestemmelig annet, muligens fra matrester som hadde stått fremme for lenge i varmen. De gikk inn på kjøkkenet som var påfallende likt hennes eget, bortsett fra lukta. Hun hadde rett i hvor den kom fra. På benken sto flere skitne tallerkener.

– Jeg kommer altså for å snakke med deg fordi du i går meldte din kone savnet, begynte hun.

Tom lente baken mot kjøkkenbenken med armene i kors over brystet. Blikket hans flakket fra oppvasken til kjøkkenbordet, og som om rotet brått plaget ham, ryddet han alt inn i oppvaskmaskinen, uvørent og uten å skylle, før han satte seg med ryggen halvt vendt mot henne. Han stirret ut av vinduet og hun fikk en følelse av at han hadde glemt, eller lot som om han hadde glemt, at hun var der. Bitte kunne høre hvordan pusten gikk behersket tungt gjennom kroppen hans.

– Er du ok?

Et lite rykk i nakken, men han snudde seg ikke.

– Trenger du noe å drikke? Skal jeg finne et glass vann til deg?

Uten å vente på svar gikk hun og åpnet skapdørene. En eske med tabletter sto mellom glass og kaffekrus. Vival, fem milligram, utskrevet til Marion. Hun skrudde på krana, lot det renne en stund før hun fylte et glass og satte det foran ham. Han rørte det ikke.

– Det er varmt, fortsatte Bitte. – Hvis du ikke har noe imot det, setter jeg opp terrassedøra litt.

Stua var ryddig. Bortsett fra en tom vinflaske på gulvet ved siden av salongbordet, var alt strøkent. Hun løftet den, tok tak nederst der det var minst sannsynlighet for at andre hadde tatt i den. En liten skvalp i bunnen. Det luktet ikke eddik, så vinen hadde nylig vært drukket. Hun åpnet stuedøra og gikk tilbake.

– Du liker kanskje vin bedre enn vann? spurte hun med et prøvende smil.

Han snudde seg og stirret på henne. Lenge. Så vred han nakken langsomt fra side til side, en hoderystende sakte film.

– Du har ikke rørt vannglasset, sa hun.

Tom grep glasset, tømte det i én slurk.

– Jeg la merke til at det sto en eske tabletter i kjøkkenskapet. Er noen syke?

– Marions, sa Tom. – Søvnproblemer.

Han snudde seg mot vinduet igjen, som om han holdt øye med noe der ute. Bitte satte seg på den andre siden av bordet.

– Venter du besøk?

Han ristet på hodet, på samme langsomme måte som tidligere.

– Er det ikke rart hvordan man kan sitte her og se ut på den samme kjente gata, og så plutselig en dag begynner du å lure på hvor du er?

Bitte ventet på fortsettelsen. Den kom ikke, i stedet snudde han seg brått mot henne.

– Har dere funnet henne?

Ansiktet var naken frykt.

– Nei, sa hun. – Fortell om det som skjedde.

– Hadde jeg visst hva som skjedde, hadde jeg vel ikke trengt hjelp av politiet?

– Jeg mener før dere dro på ferie.

– Ferie. Han ga fra seg et snøft. – Feil å kalle det ferie. Vi hadde behov for å komme oss bort.

Igjen ga han seg til å stirre ut av vinduet.

– Han lekte der da han var liten. Likte seg best med jentene.

Det lå en lekeplass på fellesarealet med en falleferdig dukkestue helt i enden, den var plassert rett foran et tynt belte av trær og busker som skilte borettslaget fra et jorde.

– Theo?

Et kort nikk, mer som en ubehagelig rykning i nakken enn en bekreftelse.

– Det var på grunn av ham vi dro. Lars Arthur mente det ville være bra for oss å få ting på avstand. Du vet hva som skjedde med …

– Ja, jeg vet det.

– En flukt, det var det det var. Disse rommene. Jeg ville glemme. Samtidig var det uutholdelig, tanken på at jeg kanskje skulle komme til å gjøre nettopp det. Vi ble kastet frem og tilbake mellom minner og glemsel. Vi holdt det ikke ut. Og så foreslo Lars Arthur at vi skulle reise bort. Han trengte hjelp til å flytte, og vi tenkte det kunne gi oss en pause fra sorgen.

– Lars Arthur. Han dere bodde hos. Hvem er han?

– En barndomsvenn av Marion. Han har en leilighet sør for Malaga, har bodd der i årevis.

– Hvor skulle han flytte?

– Til en landsby, nå husker jeg ikke helt navnet, Fuentes et eller annet. Halvannen times kjøring fra Solkysten, sånn omtrent, inn i landet.

Solkysten, tenkte Bitte. Det var en eller annen by der Verner Jacobsen sa han skulle til, og Lars Arthur Larsen burde avhøres så fort som mulig. Kanskje hun kunne kontakte Verner for å få hjelp.

– Hvor lenge var dere der?

– Vi skulle være to uker, hadde planlagt å reise hjem sammen med Lars Arthur, nå på lørdag. Det ble altså bare Lars Arthur som reiste hjem som planlagt.

– Hjem? Hit, til Norge? Jeg synes du sa han bodde i Spania?

– Lars Arthur er opprinnelig herfra, jeg sa jo at han vokste opp med Marion. Han holder på med å selge huset til foreldrene sine, på Sjåstad. Jeg ble igjen i leiligheten hans til mandag ettermiddag i håp om at hun skulle dukke opp.

– I går, altså. Hvorfor ble ikke Lars Arthur igjen i Spania sammen med deg?

Verken stemmen eller ansiktsuttrykket røpet noen form for følelser. Det slo Bitte at han kjempet hardt for ikke å vise noe.

– Han måtte hjem, har en kunstutstilling å ta seg av, visstnok. Og det ble dyrt for ham å booke om.

– Du meldte din kone savnet i Spania, fastslo Bitte.

– Selvfølgelig gjorde jeg det!

Han oppfattet det som et spørsmål. Eller anklage, tenkte Bitte, men hun klarte ikke å bestemme tonen i det brå skiftet.

– Men jeg ble ikke tatt på alvor, fortsatte han. – Jeg burde kanskje bestukket dem for å gjøre noe, hele jævla landet er jo korrupt. Og jeg snakker ikke spansk som Larsa gjør.

Anklage, bestemte Bitte. Kallenavnet ble nærmest spyttet ut. Det kunne også være et berettiget sinne for at Lars Arthur hadde reist tilbake til Norge før ham.

– Hvorfor reiste du hjem? spurte Bitte og lurte på hva hun selv ville gjort om Julie eller Peder var forsvunnet i utlandet mens de var på ferie. Aldri om jeg ville forlatt stedet før jeg hadde funnet dem, kom hun til.

– Hva annet kunne jeg gjøre? Jeg var alene, kunne ikke språket, jeg måtte hjem for å samle meg, det har vært så altfor mye. Kanskje tenker jeg ikke helt klart, men politiet der nede sa de skulle ettersøke henne, men jeg aner ikke om det ble gjort. Derfor dro jeg hjem for heller å få hjelp av stødig norsk politi. Og det var Lars Arthur som sa at jeg også måtte komme meg hjem, han kjenner jo systemet. Han fikk meg til å innse at det måtte være lettere å finne Marion herfra.

Han sa «stødig» på en nedlatende måte, noe Bitte straks tolket som et personlig angrep. Det irriterte henne at den fremdeles lå like under huden, stemmen som hadde forfulgt henne helt fra hun var nyutdannet og som fortalte at hun bare var en bløff, at hun umulig kunne være etterforsker.

– Vi har kontaktet Kripos, som igjen vil kontakte Europol, sa Bitte og skjøv vekk følelsen av ikke å være flink nok. – Det blir grundig fulgt opp herfra, og vi samarbeider selvfølgelig med politiet i Spania. Fortell hva som skjedde da hun forsvant. Hvordan oppdaget du at hun var borte?

– Det må jo stå i rapporten deres, jeg forklarte meg i går kveld.

– Jo, jeg har sett anmeldelsen din, du var der klokka elleve og snakket med vakta, men jeg vil at du forteller det en gang til. Til meg. Det er jeg som har saken nå.

Mannen nølte. Bitte lurte på om det var fordi han forsøkte å huske hva han hadde fortalt vakthavende eller om det var andre grunner. Hvis de sto overfor en forbrytelse, var det naturlig å se på de nærmeste først. Ektemenn hadde meldt sine koner savnet før, vel vitende om hvor de oppholdt seg, enten det var under vann eller jord, bortgjemt i et skap eller i en kjeller.

Enten satt Tom og lurte på hvilken historie han skulle finne på, eller så var han fortapt i minnene. Han svarte etter hvert med veldig lav og myk stemme.

– Hun var bare ikke der neste morgen. Vi hadde vært ute og spist kvelden i forveien. Marion gikk tidlig hjem for å legge seg. Migrene. Sa hun. Og hun sa at hun kom til å legge seg på det ledige gjesterommet, for at jeg ikke skulle vekke henne når jeg kom. Jeg og Lars Arthur ble sittende en stund, havnet etter hvert på en av de lokale barene og jeg sjekket ikke gjesterommet da jeg kom hjem, stupte rett i seng. Ja da, jeg hadde drukket en del, du trenger ikke se på meg med det blikket.

Bitte Røed ristet på hodet og beklaget uten å vite hva hun beklaget. Hun svelget, prøvde å ignorere svetten som fikk skjorta til å klistre seg til ryggen.

– Så du vet ikke om hun faktisk lå der den natten, natt til fredag? Kan det tenkes at noe skjedde henne på vei hjem? At hun ikke kom tilbake til huset?

– Selvfølgelig slo det meg, jeg prøvde å si det til politiet.

– Det er ikke registrert at hun har forlatt Spania, sa Bitte. – Bankkortet hennes ble brukt én gang etter at du har oppgitt at hun var borte. Hva tror du det kan bety?

– At noen har stjålet det?

– Da må de også ha visst koden.

– Kjeltringer vet vel hvordan de skal fikse sånt.

– Så du tror ikke hun har brukt det selv?

Han trakk på skuldrene.

– Hadde hun eller dere noen fiender?

– Hvem i all verden skulle det ha vært, hvorfor spør du om det?

Hun la merke til at han ikke møtte blikket hennes.

– Vi har ingen fiender, sa Tom, og som om han kom på at han satt og stirret i bordplaten, løftet han hodet og så på henne.

– Jeg trenger å vite mer om deg og din kone, sa Bitte og tok en liten pause som for å forberede ham på at det kom noe ubehagelig. – Og sønnen din.

– Hvorfor skal vi snakke om Theo?

Stemmen hans forandret karakter, den senket seg som om han ville gi henne en verbal advarsel.

– Vi i politiet jobber med denne typen saker på den måten at vi prøver å kartlegge den savnedes personlighet og livssituasjon. Det er viktig å få frem alle tenkelige relevante fakta. Du og din kone har nylig gått igjennom en smertefull opplevelse, det vil kunne ha påvirket din kones oppførsel, du har i anmeldelsen beskrevet hennes psykiske tilstand som ustabil. Man gjør ofte ting i sorg som man ellers ikke ville gjort, det gjelder deg også, la hun til og var akkurat i ferd med å legge en beroligende og oppmuntrende hånd på armen hans da han klapset håndflaten i bordet med et smell. Bitte rykket tilbake. Han var en stor mann. Overarmsmusklene bulet da han lente seg over bordet. Han ruvet over henne.

– Jeg vet hva dere tenker, sa han.

Bitte kunne kjenne en annen lukt nå, en slags råhet, som muligens kom av frykt.

– Da vil jeg gjerne høre hva du tenker … at vi tenker, sa Bitte.

Han trakk pusten gjennom neseborene, de utvidet seg, og Bitte fikk umiddelbart assosiasjoner til en okse som giret seg opp før en tyrefekterkamp.

Tom satte seg, like brått rolig som han hadde fart opp, lente seg fremover med hodet skjult bak hendene.

– Hva vil du vite om Theo?

– Hva som helst, hvilke venner han hadde, hva som interesserte ham, hvordan gjorde han det på skolen, sånne ting.

Tom reiste seg. Gikk ut av kjøkkenet uten et ord. Bitte ble sittende igjen og lure på om hun skulle følge etter, men før hun rakk å reise seg var han tilbake. Han plasserte en bærbar PC foran seg.

Det tok litt tid før maskinen var klar, det suste i den som det gjerne gjør i PC-er som nærmer seg slutten. Bitte ventet. Utålmodig.

– Kanalen hadde ikke mange abonnenter, bare fire, ingen herfra, sa han og snudde skjermen mot henne.

– Egen YouTube-kanal, konstaterte Bitte. Headingen viste et bilde av verdensrommet, en eller annen fargerik og fjern galakse. Big Bang Theo sto det med gul skrift tvers over stjernetåken.

– Dette er det siste han la ut, sa Tom og trykket på play.

En ung gutt med flakkende øyne både så og så ikke inn i kameraet.

«Hallois! Big Bang Theo her!»

Gutten kremtet, så blygt ut til siden før han fortsatte å snakke med blikket vendt bort fra kameraet.

«Det er 16. mai og jeg er klar for å bli dødssliten til nasjonaldagen.»

Han snudde hodet, så rett inn i webkameraet mens han grep russelua og tredde den ned i pannen. Bremmen var svart, uten navn. I et glimt så Bitte for seg datterens russelue. Julie hadde stolt vist den frem etter russedåpen. Lov(e) and order, sto det, siden yndlingsfaget hennes var rettslære.

«Jeg føler meg faktisk litt fyllesjuk allerede.»

Gutten dro munnvikene nedover i et tilgjort grin og viste frem en ølboks før han fortsatte:

«Men det er ikke det jeg skal snakke om i dag. For dere som følger meg her på Big Bang Theo-kanalen, vet at jeg ikke bare er opptatt av universet, men også av musikalske univers. Og i dag skal jeg dele en video som kommer her!»

Gutterommet med plakater og en uoppredd seng i bakgrunnen forsvant sammen med Theo, og ble erstattet av et annet bilde på skjermen. En gutt i et stort mørke, sittende bak et flombelyst piano.

Sangen fikk den sommervarme huden hennes til å nuppe seg. Ordene var enkle og tydelige. Sangeren lignet Theo av utseende, det samme smale ansiktet, det sky blikket, sårbarheten stakk rett ut av skjermen, inn gjennom huden og traff henne et sted dypt i kroppen. Gutten bak pianoet så ikke på tangentene, men opp i lufta, møtte ikke kameraøyet. You will die, but now your life is free. Gutten lukket øynene. Så var det som om han falt, i hvert fall snurret kameraet en halv gang rundt. Skjermen gikk i svart.

Faren snudde laptopen mot seg og trykket på pauseknappen.

– Du kan jo bare søke opp kanalen selv om du vil se mer, sa han. – Alt er offentlig. Og samtidig kan du se på noen av kommentarene, de er fra folk herfra.

Han klappet skjermen bestemt sammen.

– Ble han mobbet?

– Ikke akkurat. Eller, jeg vet ikke. Han gikk på skolen hver dag, men han hadde aldri noen med seg hjem, han ble heller aldri invitert med hjem til noen. Alltid vært sånn. Helt fra første skoledag. Men sekstende mai fikk han være med Kai for å rulle.

Tom satt en stund som om han konsentrere seg om å puste. Håret falt frem i ansiktet. Han strøk seg over hodebunnen. Verner, tenkte Bitte. Verner Jacobsen pleide å gjøre akkurat den samme bevegelsen, stryke hendene over hodet for å samle alt håret til en stram hestehale.

– Jeg orker ikke snakke om dette, sa Tom. – Er det virkelig nødvendig?

– Det er nødvendig, men vi kan godt ta opp tråden senere. Jeg skjønner at det er vondt å snakke om det.

De reiste seg samtidig, trykket hverandre høflig i hendene. Han hadde varme hender, men det har vel alle i denne hetebølgen, bortsett fra meg, tenkte hun og slo bort tanken på at han kunne være Liers yngre svar på Snåsamannen.

– Ring meg hvis du kommer på noe som du tenker kan ha betydning.

Han svarte ikke, så ikke opp da hun rakte ham kortet sitt, fulgte henne ikke ut. Bitte lukket døra forsiktig bak seg. Da hun passerte vinduet, la hun merke til at han ikke satt ved kjøkkenbordet lenger. Bitte tenkte at hun skulle ta runden og snakke med naboene også. Det kom til å bli en lang dag. Fordelen var at hun var så godt som hjemme. Hun kunne stikke hjemom og spise restene av sjokoladekaka som Julie hadde bakt dagen i forveien før hun fortsatte.

Bitte tok gangstien som lå på motsatt side av husrekkene og passerte en liten rødmalt paviljong. To småjenter lekte kafé ved bordet der inne. Hun avslo tilbudet om løvetannsuppe og ugressaft, men ga dem en tikrone likevel. En tredje jente kom løpende og begynte å luke gress til nye kaféretter. Det var nok å ta av, gresset vokste meterhøyt i skråningen på baksiden.

– Pass dere for orm, sa Bitte og pekte på det ulendte terrenget.

– Vi går aldri ned der, det er jo der ulveenka bor!

– Henne har jeg aldri sett, lo Bitte og ble brått grepet av et savn etter den tiden da hennes egne barn var små. Julie hadde hatt en hel gjeng av fantasivenner som hadde vært irriterende nærværende i perioder. Hva var de het igjen? Linnis, det var hun som fikk skylda når Julie gjorde noe galt. Og så var det Ragge og Baldria og Mossi og enda flere som hun nå ikke kunne komme på hva het.

– Ulveenka lokker til seg unger. Hun griller og spiser dem her om natta, sa jenta og nikket mot en gassgrill som sto i hjørnet under paviljongtaket.

– Er du forresten hun poltidama?

Bitte nikket, forundret. Hun trodde hun var usynlig i nabolaget, selv om hun selv hadde fullt oppsyn med de fleste.

– Mamma sier at det er du som redda hu jenta i Holsfjorden.

– Jo, jeg var med på å redde henne i hvert fall, sa Bitte og følte seg i det samme latterlig stolt. Hun rotet i lommene for å se om hun hadde en tier til, hun skulle sannelig kjøpe et glass av småpikene.

– Mamma sier at det er fint at så tjukke damer også kan være polti.

Bitte kjente hvordan smilet hardnet og hun ble stående et øyeblikk og lure på hva hun skulle gjøre. Det var to valg. Trøstespise kaka som sto i kjøleskapet, eller klare seg på ugressaft resten av dagen. Hun kjente hvordan hånden som hadde klemt rundt tieren åpnet seg. Mynten falt mellom fingrene hennes og tilbake i bukselomma.