Jan Ove Ekeberg

Den siste vikingkongen

Djevelens rytter

Roman

I

I Rus, sommeren 1035

Etter slaget på Stiklestad flyktet Harald Sigurdsson, Hellig Olavs yngre halvbror, gjennom Sverige, over Østersjøen og til fyrst Jaroslav i Holmgard.

Den russiske fyrsten var Hellig Olavs svoger. Olavs sønn, 10 år gamle Magnus, og moren Astrid bodde alt i Holmgard da Harald kom dit.

I denne tiden lå russerne i krig med venderne, et mektig folkeslag sør for Østersjøen. Situasjonen var kritisk, for i Rus var det også indre strid mellom brødrene Jaroslav og Mstislav.

Harald fikk stor tillit av fyrst Jaroslav, da han ble utpekt som andrehøvding for det russiske landvernet som ble satt inn mot venderne.

1

Harald tok av seg den tykke skinnvotten og la den varme håndflaten mot kinnet, der kulda ville lage et frostmerke på ham.

Han dro fingrene gjennom skjegget. Isklumpene ville ikke gi ham frostskader, men han ble likevel stående og tine dem mellom fingertuppene før han igjen stakk hendene ned i den varme votten.

Vinterens beleiring gikk mot slutten. Snøen, som hadde falt som fjærlette fnugg, klumpet seg sammen i knudrete krystaller til et siste forsvar. Under de største grantrærne var snøen allerede smeltet. Ute i åpent landskap, der snøen hadde vært mannsdyp, vant vannet stadig nytt terreng med hjelp fra sola.

Men nå, i den siste timen før dagslyset brøt igjennom, kjentes det som vinteren fortsatt hadde overtaket. En bitende nattekulde hadde satt seg i ansiktet. Harald trakk på nytt hånda ut av votten og la den mot kinnet. Han så nedover den slake skråningen.

Den var ryddet for kratt og trær og lå åpen ned mot den flate dalbunnen. Ennå var det for mørkt til å se hver stein og stubbe. En liten bekk som rant der, var også nesten skjult i nattemørket. Men han visste hvordan det så ut. På motsatt side av den smale sletta hevet dalsiden seg i en lav ås der gamle, grove grantrær sto i spredt orden.

Det var der de ville komme. Først delvis skjult mellom trærne med skjoldene foran seg. Nede i dalbunnen ville det være mindre beskyttelse. Derfra ville venderne starte stormløpet opp dalsiden mot dem. Det kom til å skje når sola steg over åskammen og ga dem det aller første dagslyset.

Da ville de komme, mennene som nå ba til gudene sine, kysset øksebladet og forberedte seg til kamp.

Fra der han sto, ytterst på den fremste linjen, kunne Harald se det svake lyset fra bålene deres, der de varmet seg gjennom natten. De hadde hentet vann fra den smale elva, hvor isen nå var gått, drukket seg utørste og kokt nyfelt viltkjøtt. Så hadde de delt det dampende kjøttet broderlig, drukket kraft med treøser og fortalt hverandre hvilke store krigere de var og hvor mange liv de skulle ta i slaget.

Dette visste Harald for sikkert. Det var slik menn forberedte seg til kamp. De gjorde det selv på samme vis.

Venderne var sikre på seier. De sto en ukes marsj fra Holmgard. Bare dette slaget var vunnet, lå fyrstebyen åpen for dem. Der ventet varme, mat, øl og vin. Kvinner også.

Det knaste i is da Harald rettet seg opp. Han gikk ned av den enkle jordvollen de hadde bygd som en skanse mot angrepet.

De hadde hogd ned og satt fyr på trær og kratt før de etablerte stillingene sine. Alt for å fravriste fienden fordeler av terrenget. Det øverste jordlaget hadde tint da de svidde av det som kunne brenne, og de hadde bygd vollen av vasstrukken jord og tømmer.

Bak vollen sto mennene tett. Dette var de beste blant dem, de som skulle først inn i striden. De hadde spydene nær seg og skjold festet over ryggen. Alle hadde øks i beltet.

Når venderne nådde dalbunnen og stormen startet, skulle disse mennene gå opp på vollen og møte dem. Rekke etter rekke av hevntørste vendere. Mennene bak jordvollen visste at de fleste av dem snart ville se sin siste soloppgang.

Likevel ble Harald møtt med smil og vittigheter: Hvorfor var det så vanskelig å drepe en vender? Jo, de var så dumme at de ikke engang skjønte at de døde. Latter, selv om alle hadde hørt det før, mange ganger. Krigen hadde vart i to år. De hadde brent byer ved Wisła, den store elva som delte vendernes land i to. De hadde drept, ødelagt avlinger og slaktet ned buskap. Det lå døde kvinner og barn på marken da de dro.

Nå sto venderne langt inne i deres land, Rus, og de var dårlig forberedt på å møte dem.

Harald fortsatte videre oppover skråningen, der bueskytterne sto. Noen hadde alt tatt pilene ut av koggeret og stukket dem ned i snølaget, slik at de kunne nås raskt. Skytterne ville bruke sine 20 piler på beste måte, for når venderne var over den første skansen, måtte også bueskytterne kjempe med spyd og øks.

Om kort tid ville alle være i kamp. Mann mot mann.

På toppen av skråningen sto kastemaskinene. Det var bare to av dem. De hadde ikke fått fram flere. Men de hadde flettet kurver av ungbjørk, fylt dem med stein og jord, og lagd et vern rundt mennene som skulle skyte med kastemaskinene. Innenfor vernet lå rader av lærsekker fylt med stein, klare til å kastes. Riktig brukt ville maskinene sette dype spor i vendernes linjer.

Da han nådde kastemaskinene, snudde han seg igjen. På den andre siden av den flate dalbunnen sto trærne like verdige. De så ut som gamle, stridsvante krigere foran slaget. Rette i ryggen og med blikket vendt mot fienden.

Ennå var det ingen bevegelse mellom trærne. Venderne varmet seg og spiste. Men idet Harald snudde seg for å gå videre opp til kommandoplassen, kunne han se et svakt skimmer av lys over åskammen. Fortsatt hersket mørket, men det svake lyset bar bud om en ny dag.

En ny dag med krig.

Eiliv Ragnvaldsson, mannen som skulle lede dem gjennom slaget, gned hendene mot hverandre og smilte da Harald kom inn i lysskjæret.

– I dag er det tomt i helvete. Dørgende stille! Eiliv anla en bister mine og fortsatte: – Alle djevlene er jo der nede, sa han og lo støyende.

– Fyrst Jaroslav? spurte Harald.

Eiliv kastet et blikk bakover, og Harald skjønte at fyrsten var ved det store teltet.

– Den gamle har akkurat gått. Han ble lei av å vente på deg og sa at vi skulle komme straks du var tilbake, sa Eiliv.

– Nå? Skal vi forlate stillingene nå?

Da han hevet øyebrynet, kjente Harald at han igjen var stiv på en liten flekk på kinnet. Kanskje ville vinteren rekke å sette et siste merke på ham likevel?

Eiliv nikket: – Nå.

Harald gikk mot fyrsteteltet. Han hørte Eiliv like bak seg. – Hva så du der framme?

– Lite. Det er jo mørkt ennå, svarte Harald.

Et flakkende ildskjær ble synlig mellom trærne. En stamme lå mellom to steiner og glødet. I skinnet fra glørne sto en mann med en brunbjørnpels over skuldrene. Gjennom årene hadde store dotter flekket av, noe fra strid, men det meste av elde.

Harald hadde sett Jaroslav bære pelsen på varme sommerdager når de var i krig. Han sa at han bar den hardeste fienden sin over skuldrene så alle de mindre fiendene kunne se hva slags mann de møtte.

Eiliv tok et langt skritt fram og kom inn i lysskjæret foran Harald. Jaroslav smilte og strakte armene ut mot dem. – Min førstehøvding Eiliv Ragnvaldsson og min andrehøvding Harald Sigurdsson, sa han.

Mennene som hadde stått rundt, gikk enda tettere inn mot den tynne, skakke fyrsten. Jaroslavs nærmeste rådgiver, Oleg, betraktet dem som to skabbete hunder.

– Hvorfor er dere her nå? Venderne vil angripe når dagen gryr. Skjønner dere ikke såpass? Jeg har sagt til fyrsten at det er galskap å la to guttunger lede landvernet. Oleg ristet på hodet.

Harald smilte. Guttunger? Selv hadde han levd i 20 vintre og Eiliv i 30. Men han sa ingenting, og det gjorde ikke Eiliv heller.

Jaroslav støttet seg til en mann som holdt begeret for ham. Han løftet hånda ørlite mot sin gamle venn og rådgiver. – De er her fordi jeg ba dem komme, Oleg, sa han. – Jeg ville se dem før slaget begynner. Du vet de er som sønner for meg, og kommer venderne seg gjennom stillingene der framme, er det siste gang vi ser hverandre.

Han la en hånd på Olegs skulder og sa: – Slik kan det gå med oss to også.

Oleg svarte, men mildere i stemmen nå: – Dersom de som er sønnene dine, Vladimir og Iztjaslav, skal ha et rike å arve, kan ikke befalingsmennene dine stå her og varme seg …

Jaroslav overhørte det siste og så på Harald:

– Du var framme ved skansen …

Harald nikket. – De har samlet seg til angrep, og det kommer med daglyset, sa han. – Det er riktig som Oleg sier. Eiliv og jeg bør gå tilbake.

Jaroslav lukket øynene. Han foldet hendene og sa høyt: – Gud være med dere. Gud være med oss alle. Gud holde sin hånd over Rus.

Harald tenkte at det kunne de trenge. Det var en stor hær som kom mot dem. Han klarte ikke å smile, men prøvde å si ordene så mildt han kunne: – Vi seirer i dag også, slik vi alltid gjør når du fører oss. Vi har lagd gode stillinger, og de har en lang motbakke å løpe opp før de kan sette våpen i oss. Vi kan felle mange av dem før slaget er i gang.

Eiliv rensket stemmen og klarte som alltid å legge et smil bak ordene: – Vi har gode menn, og flere kan slutte seg til oss før slaget er avgjort, sa han. – Ingen har så gode krigere som du, norske og svenske væringer og dine egne, modige russere. Vi er alle villige til å dø for deg, vår fyrste.

Jaroslav så på dem.

– Det er bedre om mennene mine overlever for fyrsten sin … Si det til dem: Overlev for fyrsten deres. Jaroslav trenger dere også etter dette slaget, kan dere si, for i Rus er det alltid krig. Her i nord mot vendere. I sør har djevelens egen rytterflokk, khazarene, reist seg igjen. Og om det ikke kommer fiender mot oss, griper vi til våpen mot hverandre. Bror mot bror! Slik Mstislav står mot meg, sa han.

Han tok et lite skritt fram og pirket i tømmerstokken med en kjepp. Et hissig gnistregn freste ut i halvmørket.

– La heller venderkrigerne dø for sin fyrste. De sier sikkert det samme til kong Mieszko som dere sier til meg, og for meg må de gjerne få ønsket sitt oppfylt. Jeg kommer fram for å følge slaget og se til at dere skjøtter det arbeidet jeg har satt dere til. Når alle hans menn har dødd for ham, skal jeg selv komme fram og ta hodet av det gamle nautet, venderkongen.

Jaroslav så ned mot den glødende tømmerstokken. Han pirket ikke med kjeppen denne gangen, ble bare stående og grunne over varmen, som om han nå kunne se hvordan dagen ville ende. En munnskjenk holdt fram fyrstens beger, men han overså det og hektet av seg øksa han bar i beltet.

Det var en bredbladet øks med kort skaft. Stålet i den var så sterkt at øksa var smidd tynnere enn en mannshånd. Bladet hadde også tre store hull som lettet vekta. Harald visste ikke sikkert hvor den kom fra, men så at det var en vikingøks. Han hadde hørt at Jaroslav hadde fått den av svogeren, svenskekongen Jakob Anund.

Den blankskurte eggen glimtet i lyset fra bålet. Jaroslav ble stående og veie øksa i hånda. Han studerte de fine siseleringene i stålet. Det var ikke så lett å se i det svake lyset, men Harald hadde sett det før: Det forestilte tre staselig dekorerte kongekroner.

Jaroslav så på Harald. – Det er synd at en så god øks har så lite mannskraft bak seg. Det er denne øksa som skulle tatt Mieszkos hode, sa han.

Harald møtte Jaroslavs blikk. Ga fyrsten ham en ordre? Harald gikk fram og grep om økseskaftet. Jaroslav ble stående og veie den, og Harald skulle til å slippe da fyrsten igjen fanget blikket hans.

– Om ikke jeg kan gå i slaget lenger, får øksa mi hente ære alene, sa han og slapp våpenet. Harald strammet grepet rundt skaftet og ble overrasket over hvor lett øksa var.

Han møtte Jaroslavs blikk. I lyset fra bålet glitret det i den gamles øyne. Om han ikke kunne svinge en øks lenger, var det fortsatt stor kraft i Jaroslav.

2

Skulle de etterlate henne her, blant fiendene hennes?

Kitai så den store mannen forsvinne i nattemørket, khazarenes høvding, Seldsjuk. Hennes egen far. Igjen prøvde hun å få hesten til å reise seg, den tredje som var falt under henne i kampen. Heller ikke denne ville løpe videre. Hun kunne ikke se såret i mørket, men kjente det varme blodet renne over hendene. Øksa hadde truffet den over manken.

Hun satte seg på kne og la hånda mot den varme mulen. – Så dø i fred, min venn vinden. Du kjempet en tapper kamp, sa hun. Hun ble sittende slik med hestens hode i fanget og høre rytterne som nærmet seg. Forfølgerne. De russiske hærmennene.

Ingen av hennes egne ville vende tilbake. Det var krigere i flokken som ennå hadde løshester med seg, men ingen vendte om for å hente henne. Hun tenkte at faren nektet dem. Så vant han over henne. En feig seier.

Kitai hadde kjempet mot russerne mange ganger. Ridd mot dem om nettene, ute på slettene, hvor de kunne komme seg raskt vekk igjen på de overlegne hestene sine. Hun hadde vunnet stor ære i disse kampene. Mange russere var døde av hennes piler.

Slik skulle det blitt denne natten også. Hun hadde ridd i front. Sammen med faren. De tatt seg forsiktig fram til de kunne se bålene. Menn satt rundt varmen, menn som var tunge i kroppen av kjøtt og øl, som ville bruke lang tid på å finne våpen og komme seg på hesteryggen.

Men da de var så nære bålene at hun la den første pila på buestrengen, skjønte de at russerne hadde lagt en felle for dem. Innefra leiren og mørket utenfor bålflammene hadde det kommet bølge etter bølge av russiske rytterkrigere. Våkne og med nyslipte våpen.

Likevel var mange av hennes egne kommet seg gjennom ringen av russere. Hun hadde selv vært med og banet vei med pilene sine. Da pilene tok slutt, hadde hun latt hestene tråkke veien videre, til russernes spyd og økser stoppet dem.

Nå var hodet i fanget hennes slapt. Hun så ned i de store øynene. Døden hadde allerede trukket sitt slør over dem.

Så red en av hærmennene forbi henne. Tett ved. Hun kalte på russerens hest. Den bråvendte, og rytteren falt av. Men hun rakk ikke å komme opp på den. Det var menn overalt rundt henne, så hun ble sittende ved hesten, men trakk fram kniven og holdt den skjult foran seg.

En sa at han ville kjøre spydet i henne fordi pilene hennes hadde tatt flere av vennene hans.

En annen sa at da skulle han selv få spyd i seg, for dette var khazarkrigeren som de alle hadde hørt om, krigeren som hadde drept ti av dem i en trefning, som skjøt bedre fra hesteryggen enn de selv gjorde med beina på bakken. Krigeren som var liten og spinkel som en kvinne.

For denne fienden var døden en altfor mild straff.

Flere var steget ned av hestene nå. De sto rundt henne. Hun satt fortsatt bøyd over hesten. Strøk den over mulen. Ventet på det rette øyeblikket. Da en av dem grep buen og ville rive den av ryggen hennes, spratt hun bakover og stakk.

Kniven traff der hjertet sitter på alle menn. Hun vred den rundt i en brå bevegelse og så mannen stirre på henne før han datt. Så falt en knyttneve tungt ned i ansiktet hennes, og alt ble mørkere enn natten rundt henne.

Sola var godt i gang med sin dagsreise, og det var varmt i det store teltet. Mennene rundt henne betraktet henne. Noen stirret hatsk på henne. Andre lystent. Men ingen sa noe. Bare en eldre mann med glissent skjegg snakket.

– Khazarenes beste kriger er kvinne … Han gikk tett innpå henne. Hun kjente ånden fra munnen hans. – De lot deg ligge igjen …

Hun så farens rygg for seg. Den store kroppen som hadde forsvunnet i mørket. Hadde hun hatt en siste pil, skulle hun satt den i ham, lagd et nytt merke på ham så han ikke glemte det han hadde gjort mot broren hennes. Og moren.

Men døden hadde ennå ikke nådd henne. Erlik, som hersket i dødsriket, måtte vente ennå en stund. Kanskje ville Erlik møte khazarenes høvding, den feige faren hennes, Seldsjuk, før hennes tid var kommet?

Mannen grep henne om haka og løftet blikket hennes mot seg. Stemmen hans var hesere, og hun skjønte hvorfor. Alle russerne hadde vært lenge i felt. De hadde jaget dem rundt på slettene siden snøen begynte å smelte, og nå var den snart borte. Og hun hadde ikke sett andre kvinner i leiren.

– Pilene dine er dødelige, men uten dem har du lite å verge deg med, sa han. En brun rad med tenner gliste mot henne. – Og nå er du her. I mitt telt.

Hun smilte tilbake. Hvis denne mannen ville ha henne for seg selv, kunne hun slippe de andre. Han ba de andre gå. Så skar han opp skjorta hennes.

Hun kunne satt kneet i skrittet hans, tatt kniven hans, drept ham og skåret over skinnremmene som holdt hendene hennes sammen. Men hun lot ham i stedet flekke klærne av seg. Lot ham bøye henne over bordet og trenge inn i henne.

Hun ville likevel ikke kommet langt. Mannen som pustet tungt bak henne, kommanderte to tusen mann, og teltet hans sto midt i leiren som russerne hadde satt opp da kom for å drepe de siste av folket hennes.

Khazarene, rytterfolket som fiendene deres kalte djevelens ryttere.

3

Tilbake mot stillingene gikk førstehøvding Eiliv Ragnvaldsson foran. Harald var fristet til å gå forbi ham, for han ble alltid utålmodig av å gå bak den kortere våpenbroren. Men han gjorde det ikke. Han visste Eiliv ikke ville like det. Lederen for Jaroslavs landvern mot venderne var nøye på det. Slik må det være, tenkte Harald. Eiliv var den første og han selv den andre.

Eiliv var sønn av Ragnvald jarl. Ragnvald hadde vært den mest høytstående i riket nest etter Jaroslav, til den svenskfødte jarlen døde og Jaroslavs venn og livslange rådgiver, Oleg, overtok plassen hans.

Da Harald kom til Holmgard, var Eiliv raskt blitt den nærmeste vennen hans. Det var gått fem vintre siden han hadde ridd fra hjemgården Stein i Norge til de mektige slektningene sine i Holmgard. Han hadde ikke kjent noen der, men han var bror av Olav, kongen som kristnet Norge og falt på Stiklestad for Kvite-Krist. Olav hadde vært Jaroslavs svoger og venn.

Han ble tatt vel imot, men var bare 15 vintre. Eiliv hadde tatt ham med seg i landvernet og lært ham russernes vis, både i krig og i fred. Harald kunne takke Eiliv for at han nå selv var en av de fremste i fyrstens hær. Den brede ryggen som vagget fra side til side foran ham, var som Eiliv selv, solid og trygg. Jaroslavs førstehøvding var en slik mann som ville gi livet sitt for andre.

Det var også en annen han husket fra den kalde dagen han kom til Holmgard første gang. Øynene hennes. Det glimtet av undring i dem. Det ene øyet var litt større enn det andre, men begge var brune. Hun het Jelisaveta og var Jaroslavs yngste datter. Tre vintre yngre enn ham og en pistretynn småjente den gangen. Men han ville for alltid huske dagen da han først så henne. Det hadde luktet godt i hele rommet der hun sto. Han hadde kjent en varme som verken kom fra ildstedet eller de tørre klærne en av Jaroslavs tjenere hadde gitt ham. Hun hadde en rød kjole på seg og satt mellom faren, fyrst Jaroslav, og moren, den svenske dronningen Ingegjerd.

En kvist knakk under foten hans, og Harald ble vekket ut av tankene. Da de kom fram til skansen, var det fortsatt ingen bevegelse mellom trærne på den andre siden av dalen. Men nå var dagslyset brutt igjennom, og det ville ikke gå lenge.

– Rekker forsterkningene fram? spurte Harald. Eiliv så på ham, og for en sjelden gangs skyld tok det en liten stund før han svarte. Bare en ørliten stund, men lenge til Eiliv å være.

– Det er ikke godt å si, sa han. – Vi får håpe det. Det er i overkant mange som kommer mot oss.

Harald nikket, og Eiliv fortsatte:

– Dersom de kommer i dag, vil jeg spare dem …

– Spare dem? De trengs her på skansen, sa Harald.

Eiliv smilte. – Det er en grunn til at du fortsatt er andrehøvding, Harald. Eiliv gliste enda bredere før øynene smalnet ørlite. – Du er kanskje bedre ute i striden enn meg, jeg har vel knapt sett noen som svinger spydet bedre enn deg, men du har ennå mye å lære om hvordan hærmakt skal brukes, sa han.

Harald grunnet litt på hva Eiliv mente med å spare forsterkningene, men rakk aldri å spørre. Fra den andre siden av dalen kom et brøl. Så et brøl til. Så tusen.

Den første rekken venderkrigere kom ut av skogen, og Harald var overrasket over hvor ordnet de var. Mennene gikk tett inntil hverandre. Skjoldene overlappet hverandre. Han skjønte at de ville ta seg god tid ned til dalbunnen, så skjoldborgen forble tett hele veien. Heller det enn å storme fram, ubeskyttet mot pilene. Han ville gitt den samme ordren selv.

Rekke etter rekke kom ut av skogen, så tett at rekken foran ga vern for rekken bak.

Selv var de ti hundrer, krigsvante menn med gode våpen, lojale menn som hadde spist og sovet godt de siste dagene. Men hvor mange kom mot dem? Det var ganske sikkert tre vendere for hver av dem, kanskje fire? Venderhæren fylte snart hele dalsiden, og Harald kjente seg sikker på at det ennå var menn som sto igjen bak trærne. Når stormløpet startet, ville de rykke fram og fylle rekkene etter dem som falt i front.

Eiliv kom opp på siden av ham. – Kastemaskinene er klare, sa han.

Harald skulle til å svare at de kunne la venderne få fylle rekkene sine først, da han så en mann på en svart hest. Hest og rytter sto bak linjene som gjorde seg klare til stormløpet, og var delvis skjult mellom trærne. Harald ville kanskje ikke sett ham om det ikke hadde glimtet da sola traff den blanke hjelmen hans. Rundt ham kunne Harald skimte flere menn med hester.

Harald pekte, og Eiliv fulgte blikket hans. – Mieszko? spurte Harald. Eiliv stirret. Lyset var blitt sterkere, og venderne hadde det i ryggen.

– Som du sikkert skjønner, har jeg aldri hatt æren av å kysse hånda til den kongen … Eiliv lo: – Men det sies jo at han alltid er til hest og styrer mennene sine i slaget, oppildner dem og forteller hva de skal gjøre. Og rytterne rundt ham er vel kongens vaktstyrke?

– Hvor er Jakov? Harald kikket rundt seg for å se om lederen for Jaroslavs livvakt var i nærheten.

Eiliv skjønte hva han mente. Han lo og ristet oppgitt på hodet: – Det går ikke, Harald. Selv ikke for deg og Jakov.

Eiliv løftet armen og lot den falle. Den første skura med stein traff godt. Men venderne sluttet straks rekkene og fortsatte mot dem. Det var som Harald hadde trodd, stadig nye menn kom ut mellom trærne.

Han kjente kroppen verke etter å komme i gang. Kaste seg inn i slaget. Eiliv stirret oppmerksomt mot fienden som kom mot dem. Harald hevet stemmen.

– Øksa Jaroslav ga meg, betydde noe, sa han.

– Ja, at du bør få blod på den i slaget, svarte Eiliv.

Harald tenkte at Jaroslav hadde ment noe mer. Han forlot Eiliv. Han trengtes ikke på kommandoplassen. Jaroslav hadde gitt ham et annet oppdrag.

Han gikk bakover i rekkene, forbi reserven som sto oppstilt bak kommandoplassen, og videre til rytterstyrken som skulle inn i slaget når kastemaskinene og mennene på skansen hadde gjort grovarbeidet.

Jakov, fyrstens livvakt, sto i en krets av menn. Noen av dem holdt hester, andre hester var bundet til trær i nærheten. Dyrene var allerede salet opp. Alt var gjort klart til en hastig flukt. Jakov hadde i oppdrag å bringe Jaroslav og de nærmeste høvdingene hans ut av slaget om venderne vant.

Den siste skansen mot fienden var ikke jordvollen de hadde bygd, eller den lille reserven bak kastemaskinene, men selve byen. Jaroslav ville dra dit og forskanse seg i borgen ute i elva om mennene rundt ham falt i dag.

Harald kjente flere av mennene rundt Jakov. En hard kjerne i hæren satt til å vokte fyrstens liv. Harald hadde selv tilhørt denne kretsen.

– Jaroslav har bedt meg ta et hode for ham. Dem av dere som vil være med på det, må komme nå, sa han uten å vente på svar.

– Vi er bedt om å vente her, sa Jakov tonløst. – Jaroslav har selv bedt meg …

Harald gikk forbi ham og grep grimen på den gråskimlete hoppa han hadde ridd fra Holmgard. Så vrengte han av seg pelsen, vottene og alt som ville sinke ham, festet spyd og skjold over ryggen og leide hoppa mot skogen.

– Det er bedre at vi stopper venderne her, så slipper Jaroslav å sprengri tilbake til Holmgard, sa Harald. Han holdt øksa over hodet og fortsatte. – Dere kjenner alle denne øksa.

Jakov kom nærmere. Han betraktet øksa, så på Harald, men sa ikke noe. Bak ham fulgte alle som hadde stått ved hestene. De var ti mann i alt. Harald var glad de ikke var flere. Det var ikke antallet, men farten som ville avgjøre om de lyktes.

Han snudde seg mot Jakov.

– Jaroslav vil takke deg. Vi skal ta dette hodet for ham og se hvor modige venderne blir etter at kongen deres har falt, sa han.

De lot dyrene gå rolig gjennom skogen til de nådde en smal elv. Så lot de hestene skritte forsiktig i skogkanten langs elva til de kunne se vendernes leir.

Som Harald trodde, var det etterlatt vaktposter som kunne varsle om et bakholdsangrep. Men de så ikke ut til å være mange. Han steg av hesten. Mennene samlet seg rundt ham.

– Vi skal holde høy fart til vi når vendernes rekker. Så rir vi gjennom hæren deres og fram til våre egne.

Jakov så på ham med det uttrykksløse ansiktet sitt. Ikke et spor av frykt eller forundring.

Harald fortsatte: – Vi kommer bakfra og skal bare ta det ene hodet. Hodet til mannen som sitter på den svarte hesten.

Han løsnet øksa fra beltet og viste den fram på nytt. Mennene stirret på Jaroslavs våpen, som alle hadde sett, men ingen av dem hadde holdt.

– Dere skal følge meg tett til jeg har nådd fram til kong Mieszko. Etter det er dere fri til å ta dere tilbake til våre egne rekker, slik dere selv finner best.

Øksa roterte i hånda hans før han hektet den i beltet. Spydet var et mye bedre våpen når de skulle ta seg fram til venderkongen. Det ville stå mye folk rundt ham.

De var tett på før de ble oppdaget. Vaktpostene hadde oppmerksomheten rettet den andre veien. De lyttet til slaget, forsøkte sikkert å tyde om det gikk bra for dem. Da de oppdaget mennene som kom fram bak deres egne rekker, løp de for å varsle. De trodde sikkert det var mange som kom. Harald lot dem løpe, og red mot en liten høyde der han ville ha god utsikt over slagfeltet.

Det var ingen på høyden. Alle var nå i slaget. Harald så ut over den lille dalen. Den hardeste kampen sto fortsatt på jordvollen. Bueskytterne hadde også rykket fram dit. Kastemaskinene slengte fortsatt en og annen skur med stein ned i dalbunnen, der de bakre rekkene i den store venderhæren presset på. Mange av dem døde før de kom i kamp.

Men venderne satte stadig inn nye menn. Som en elv fløt venderhæren inn i de russiske stillingene. Når en mann falt, gikk en annen fram. Det er trygghet i en menneskemengde, og en hær er ikke annet enn en ordnet flokk av menn. Selv i panikken og når rekkene bryter sammen, frykter få at det er akkurat de som skal dø.

Harald kunne ikke se kongen på den svarte hesten. Jakov dyttet ham forsiktig i armen og pekte.

– Ser du?

Harald stirret forgjeves langs Jakovs arm: – Hvor?

– Ved den store steinen, svarte Jakov.

Nå så Harald venderkongen. Han var steget av og snakket med noen av mennene sine. Kanskje høvdinger som fikk nye ordrer. Det gjaldt å sikre seieren og få mennene til å gå på. Så langt Harald kunne se fra høyden, ville skansen falle og venderne overrenne stillingene deres før sola sto som høyest på himmelen.

Men det hadde skjedd før at et slag kunne snu fordi én mann falt. Om den mannen var en konge. Det hadde Harald sett på Stiklestad, der broren hans, Olav, døde.

Han dro spydet og skjoldet ned fra ryggen, holdt spydet litt utover med bladet ned og skjoldet et stykke ut fra kroppen. Så satte han fart på den gråskimlete hoppa.