Helge Røed

Ola Tiltak

En biografi om den politiske strategen

Ole Colbjørnsen

Til Mila Brigith

Forord

I dag er Ole Colbjørnsen ukjent for de fleste, men i midten av 1930-årene var han en «politisk sensasjon» [1].

Han var arkitekten bak den politiske og ideologiske snuoperasjonen Arbeiderpartiet gjennomførte i 1932/33. Det la grunnlaget for det politiske gjennombruddet for Arbeiderpartiet ved valget i 1933 og dannelsen av Nygaardsvolds regjering i 1935.

Ole Colbjørnsen fikk tilnavnet «Ola Tiltak». Han ble talsmann for en politikk som nektet å godta massearbeidsledigheten og nøden i Norge som et naturgitt fenomen. Det var den gangen en alminnelig oppfatning at politikerne ikke kunne gjøre noe med den økonomiske krisen. Ole Colbjørnsen tenkte annerledes og hadde et alternativ. Inspirasjonen var hentet fra den britiske økonomen John Maynard Keynes, men også fra den økonomiske planleggingen i Sovjetunionen.

Han kom inn i sentrum av norsk politikk fra en ideologisk og politisk ytterkant som aktiv kommunist; han hadde bodd i Sovjetunionen og vært medlem av Det sovjetiske kommunistpartiet. I 1932 kom han tilbake til Norge og meldte seg inn i Arbeiderpartiet. Han vant Martin Tranmæls tillit og ble ansatt som økonomisk medarbeider i Arbeiderbladet.

Bortsett fra Martin Tranmæl selv er det knapt noen andre enkeltpersoner som gjennom sitt analytiske arbeid og sine kunnskaper har hatt så stor betydning for den politiske utviklingen i Norge i årene før 2. verdenskrig. Gjennom sitt virke som erfaren politikkutvikler og skribent og sitt nære forhold til redaktør Martin Tranmæl, som var Arbeiderpartiets reelle leder, fikk han stor innflytelse i norsk politikk. Colbjørnsen hadde konkrete forslag til hvordan Norge kunne komme ut av massearbeidsledigheten, men spilte også en avgjørende rolle i den ideologiske nyorienteringen i Arbeiderpartiet. Han var en sterk talsmann for at sosialismen skulle gjennomføres med oppslutning fra folkeflertallet, og tok avstand fra tanken om proletariatets diktatur, som han tidligere hadde støttet.

Kyrre Grepp tok utgangspunkt i et sagn fra det gamle Persia for å karakterisere Ole Colbjørnsens personlighet [2]: Sjahen skulle ha nye ministre til sin regjering, og mange følte seg kallet. Han ga alle det samme svaret. Jeg har tenkt på deg, og du passer godt, men det er en betingelse: Det må være helt hemmelig at du er minister, og intet menneske må få vite det. Alle sammen sa da nei takk og trakk seg bukkende tilbake. Kyrre Grepp mente Ole Colbjørnsen var et av de få mennesker som ville sagt ja på de betingelsene sjahen stilte.

Dette sa Grepp om den unge Ole Colbjørnsen allerede i 1920-årene. Han kjente Colbjørnsen fra studentpolitikken på universitetet. Men det fanger et trekk ved Colbjørnsen som kom til å vedvare: Han befant seg livet igjennom på steder der han hadde stor innflytelse, men nærmest uten at noen la merke til at han var til stede. Hans liv var omgitt av skygge og hemmelighold, og han unndro seg bevisst oppmerksomhet. Han var ikke ambisiøs på egne vegne eller på forfengelig vis, men han var veldig ambisiøs på vegne av det han trodde på og sto for.

Colbjørnsen kom fra små kår i Risør og Vegårshei, studerte fysikk og ble regnet som en lovende vitenskapsmann. Som 21-åring ga han den første forelesningen om Einsteins relativitetsteori som ble holdt i Norge. Han var med på å få Einstein selv til Norge på besøk, og det har gått rykter om at Einstein tilbød ham å arbeide som sin assistent i Berlin. Men store økonomiske problemer og alvorlig sykdom førte til at Ole Colbjørnsen var i ferd med å gå til grunne, og han måtte avslutte sine studier.

Som så mange andre ungdommer ble han grepet av sosialismen: Oktoberrevolusjonen i Russland førte til en radikalisering av en hel ungdomsgenerasjon i Norge så vel som i resten av Europa. Colbjørnsen ble kommunist og var aktiv i studentpolitikken og det sosialdemokratiske ungdomsforbundet. Han gikk i sovjetisk tjeneste; først som sjef for det sovjetiske pressebyrået Rostas kontor i Norge og seinere som medarbeider i handelsavdelingen i den sovjetiske legasjonen i Oslo, der revolusjonsheltinnen Aleksandra Kollontaj var sjef. Han må ha gjort et godt inntrykk på russerne og ble hentet til Moskva for å delta i arbeidet med å utvikle den første 5-årsplanen. Det var i dette arbeidet det teoretiske grunnlaget for organiseringen av den kommunistiske planøkonomien ble lagt. Han ble seinere kallet til Moskva på permanent basis og arbeidet i ledelsen av den sovjetiske trelasttrusten og ble medlem av Det sovjetiske kommunistpartiet. Ole Colbjørnsen tilhørte Bukharin-fløyen (høyreopposisjonen), som ble utmanøvrert av Josef Stalin i 1928/29.

Ole Colbjørnsen ble deretter sendt til London som leder for det sovjetiske statsrederiets kontor der og ble kjent med de nye tankene om økonomisk politikk som økonomen John Maynard Keynes lanserte. Han forlot imidlertid Storbritannia og studerte økonomi i Frankrike og besøkte Tyskland, der han opplevde nazismens framgang og de demokratiske kreftenes splittelse og maktesløshet.

I de siste årene før 2. verdenskrig var Ole Colbjørnsen stortingsrepresentant, og han var den første i Arbeiderpartiet som tok til orde for en sterkere satsing på det militære forsvaret mot den truende nazismen i Tyskland. Kravet om opprustning, som han lanserte i en større artikkel i 1936, fikk liten tilslutning både i Nygaardsvold-regjeringen og i Arbeiderpartiets stortingsgruppe. Ole Colbjørnsen fryktet et tysk angrep på Norge. 9 april 1940 skjedde det han hadde vært redd for, og Ole Colbjørnsen flyktet med Stortinget til Hamar. Han fulgte med Nygaardsvold-regjeringen på den videre flukten og ble utnevnt til byråsjef og nærmeste medarbeider for finansminister Oscar Torp. Ole Colbjørnsen ble blant andre oppgaver pålagt hovedansvaret for transporten av Norges Banks gullbeholdning gjennom store deler av Norge til Storbritannia og deretter til USA og var med på utformingen av Stuguflåten-erklæringen om ekspropriering av den norske handelsflåten.

Under og like etter krigen var han den nordmann som deltok mest aktivt i de internasjonale forhandlinger som foregikk i USA om den politiske, sosiale og økonomiske verdensordenen som ble etablert etter 2. verdenskrig.

Mange hadde ventet og ønsket at Ole Colbjørnsen skulle bli medlem av regjeringen etter krigen. Det skjedde ikke, men han ble brukt av Gerhardsen-regjeringen i helt sentrale oppgaver.

Erik Brofoss og Halvard Lange sørget i 1949 for å hente ham hjem til Norge til stillingen som sjef for Direktoratet for økonomisk forsvarsberedskap. Ole Colbjørnsen trodde da at 3. verdenskrig kunne komme i løpet av to–tre år, og det ble gjort omfattende forberedelser til det han selv kalte «eksistensforsvaret».

Ole Colbjørnsen er en person som levde tettere innpå og spilt en større rolle i det 20. århundres mest dramatiske begivenheter både i Norge og i verden enn kanskje noen annen nordmann. Han hadde et utseende som kunne minne om en diskret, tilbaketrukken bankmann, men var i sin ungdom en glødende revolusjonær som kappet fortøyningene til hjemlandet og emigrerte til Sovjetunionen; ikke for å leve et alminnelig liv, men for å være med i planleggingen av den økonomiske politikken for denne framvoksende supermakten, mens han selv bare var i tjueårene. Han vendte hjem til Norge og ble journalist, men ikke mange journalister legger planer for norsk økonomi som blir iverksatt umiddelbart av landets politiske ledelse. Han ble stortingsmann på overraskende vis, og anbefalte en sterk økning av landets forsvarsbudsjetter før krigen. Han ble ikke lyttet til.

Det har vært krevende å rekapitulere Ole Colbjørnsens eventyrlige liv og virksomhet. Han har ikke selv skrevet historien om sitt liv, verken i biografier eller dagbøker. Hemmeligholdet rundt hans liv er påtagelig og et uttrykk for hans personlige beskjedenhet. Han har ingen etterkommere som kan fortelle, og alle hans samtidige i politikk og samfunnsliv er borte. Men hans liv er nærmest en utrolig historie; hans dramatiske ferd krysser nesten alle det 20 århundrets største politiske konfliktområder. Tilgangen på skriftlige kilder om hans virksomhet er beskjeden. Det gjelder særlig arbeidsårene i Sovjetunionen og studiene i Storbritannia og Frankrike. Russiske arkivarer har sagt at de ikke har noen opplysninger om ham i de hemmelige tjenestenes arkiver, noe som helt sikkert ikke er tilfellet.

Mitt mål har vært å gi et så godt bilde av hans liv og virke som mulig. Hvis det har oppstått feil og unøyaktigheter, er det mitt ansvar og kan ikke lastes de mange som har gitt meg bistand og hjelp i prosjektet.

Helge Røed

Noter

[1]

Betegnelsen er brukt av Arbeiderbladets redaktør Olav Larssen i hans selvbiografi Sti gjennom ulendt terreng, Aschehoug 1969.

[2]

Journalisten og forfatteren Chr. A.R. Christensen i et portrett av Ole Colbjørnsen i Dagbladet.

Prolog

Norge – 1932

«Det tjener til Ole Colbjørnsens uvisnelige heder at han var drivkraften bak programmet, som etter min mening er det viktigste i norsk politisk historie»

Statsminister og partileder Oscar Torp om kriseprogrammet i 1933

«Ole Colbjørnsen vant det intellektuelle nappetaket med Ragnar Frisch»

Økonomiprofessor Preben Munthe om diskusjonene mellom nobelprisvinner Ragnar Frisch og Ole Colbjørnsen om Keynes og krisepolitikken

«Han tok til enhver tid den fulle konsekvens av sin overbevisning»

Professor og venn Axel Sømme ved Norges Handelshøyskole i 70-årsomtale i Arbeiderbladet

«Den som ble den drivende kraften i arbeidet for en ny politikk, var Ole Colbjørnsen»

Statsminister og partileder Einar Gerhardsen i selvbiografien Unge år. Tiden 1974

SOMMEREN 1932 KOM Ole Colbjørnsen hjem til familien i Risør fra et flerårig opphold i Sovjetunionen, Storbritannia og Frankrike. Han gledet seg over å møte søsknene og moren igjen. Hun hadde vært enke i 14 år og hadde levd i trange kår sammen med Oles yngste søster Marte. Hans yngre bror Harbo fikk tuberkulose under militærtjenesten og var sykelig resten av livet. Men det var noe annet som vakte bekymring. Ole Colbjørnsen hadde sett at både nazismen og fascismen hadde vokst seg sterke og var blitt en maktfaktor i flere land i Europa. Nå var nazismen kommet til Norge, og det fikk han oppleve både i sitt nærområde og i sin nærmeste familie.

På Holt landbruksskole, som lå tre mil fra Risør i nabokommunen Tvedestrand, samlet Vidkun Quisling i begynnelsen av juli tusen trauste sørlandsbønder til sommerstevne. Han var forsvarsminister i bondepartiregjeringen og en forhatt mann i arbeiderbevegelsen. Bøndene fryktet en bolsjevikisk revolusjon og at kristendommen skulle bli avskaffet, og hyllet Quisling som en redningsmann. Også Ole Colbjørnsens eldste bror Per Taxeraas, som var redaktør for Høyre-avisen Vestlandske Tidende i Arendal, hadde åpne sympatier for høyreradikale og fascistiske ideer som hadde slått rot i Norge.

Det Ole Colbjørnsen opplevde i sin nærmeste familie og i sine hjemtrakter, var bare en del av det sosiale og politiske bildet: Sommeren 1932 var Vidkun Quisling landets mest omtalte og populære borgerlige politiker. Han samlet mange tusen deltakere på bøndenes sommerstevner over hele landet og ble omtalt som «årets navn» i den borgerlige pressen. I virkeligheten var Norge i 1932 mye nærmere et høyreradikalt statskupp enn en sosialistisk revolusjon. Etter Nansens død ble Quisling i borgerlige kretser betraktet som den «sterke mannen» som kunne få orden på politikken.

Blant offiserene i generalstaben hadde han sterke tilhengere. Og i hovedstadens rikmannsmiljøer ble det holdt «herremiddager» der Quisling og hans velstående støttespillere drøftet hvordan det kunne etableres en sterk «nasjonal» regjering, med Vidkun Quisling som statsminister. Det skulle skje på tross av stortingsflertallets vilje, og det forelå derfor planer om et høyreorientert politisk statskupp. Det var noen av Norges rikeste menn og flere av de fremste militære lederne som sto bak.

Den stemningen Ole Colbjørnsen opplevde i sine nære omgivelser, førte til at han skjønte at «den brune pesten» også var kommet til Norge. Han hadde studert økonomi og finans i Frankrike i halvannet år og hadde gjennom flere besøk i Tyskland og Østerrike sett hvordan fascismen spredte seg i Europa. Han fryktet at det samme kunne skje i Norge. Hvor reelle kupplanene var, visste han ikke, men stemningen var til å ta og føle på.

Ole Colbjørnsen mente at det eneste som kunne stoppe fascismen, var at arbeiderbevegelsen samlet seg om et troverdig program for full sysselsetting i Norge. Han mente Arbeiderpartiet måtte ha en plan for å få Norge ut av den sosiale og økonomiske krisen, og fikk Martin Tranmæl og Arbeiderpartiet med seg på denne ideen. Gjennom Ole Colbjørnsens innsats utviklet Arbeiderpartiet det konkrete kriseprogrammet som førte til det store gjennombruddet ved stortingsvalget i 1933. Slagordet «Hele folket i arbeid» traff en rå nerve i det norske folk.

Bakteppet var et Norge i økonomisk, sosial og politisk krise. Virkningene av krakket i USA i 1929 hadde for alvor slått inn i Europa og Norge. Folk flest hadde levd gjennom årene etter 1. verdenskrig i en nesten sammenhengende krise: stor arbeidsledighet, nedleggelse av bedrifter, tvangsauksjoner i jordbruket, gjeldskrise og stillstand i kommunene. Nesten en tredjedel av befolkningen levde med virkningene av arbeidsledighetens forbannelse, og mellom hver åttende og niende familie mottok forsorgsunderstøttelse. Situasjonen var aller verst på landsbygda. I 1932 ble det begjært tvangsauksjon over 23 000 norske gårdsbruk. Mismotet spredte seg. Unge par torde ikke sette barn til verden, og fødselstallene var rekordlave.

Politikken var preget av rådløshet og splittelse på den borgerlige siden. De borgerlige politikerne skar ned på alle offentlige ytelser og mente folk bare måtte vente på bedre tider. Det var det eneste de var enige om. Landet ble styrt av svake mindretallsregjeringer. I 1932 var det Bondepartiet som hadde regjeringsmakten, med Vidkun Quisling som forsvarsminister og 25 av 150 stortingsrepresentanter bak seg. I borgerlige kretser utviklet det seg en forakt for politikerne og parlamentarismen.

Arbeiderpartiet var landets største politiske parti, men hadde ikke stort mer å by på enn de borgerlige partiene. Mens de borgerlige ventet på bedre tider, ventet Arbeiderpartiet på sosialismen. Verdensrevolusjonen kom imidlertid ikke, og partiet hadde tapt stortingsvalget i 1930. Setningen om at sosialismen skulle gjennomføres på grunnlag av «oppslutning fra folkeflertallet», hadde blitt tatt ut av partiprogrammet av landsmøtet i 1930. Det hadde skapt frykt for proletariatets diktatur og avkristning av Norge og ført til et borgerlig mobiliseringsvalg.

Også fagbevegelsen hadde lidd noen store nederlag. Den langvarige storlockouten i 1931, der arbeidergiverne krevde lønnsreduksjoner på 20 prosent, rammet arbeidsfolk hardt. Det ble utbetalt 16 millioner kroner i streikebidrag til medlemmene, og fagbevegelsens kasser var tomme og medlemstallet fallende.

I 1932 hardnet kampanjen mot arbeiderbevegelsen til. Forsvarsminister Vidkun Quisling gikk i spissen og anklaget fra Stortingets talerstol arbeiderbevegelsen for landsforræderi. Han forlangte at Arbeiderpartiet skulle settes under offentlig tiltale. Han mente et materiale som var innsamlet av generalstaben, kunne dokumentere sovjetisk infiltrasjon i Norge, og viste fram en dokumentmappe med papirer som skulle bevise det.

Verken det borgerlige stortingsflertallet, med Høyres Carl Joachim Hambro og Venstres Johan Ludwig Mowinckel i spissen, eller Oslos politimester Kristian Welhaven, mente påstandene var troverdige. De to borgerlige partilederne sto fast på demokratiets grunn i en tid da fascismen var i vekst.

Utenomparlamentariske grupperinger av velstående forretningsfolk, offiserer og bondelagsledere støttet Quisling og mente det måtte tas et endelig oppgjør med arbeiderbevegelsen i Norge. I Forsvarsdepartementet ble det utarbeidet planer for et kupp. [1]

Quisling hadde verken Mussolinis eller Hitlers karismatiske egenskaper, og det begrenset hans gjennomslagskraft. Noen av dem som hadde støttet Quisling, begynte å tvile på at han kunne bli «den sterke mannen» de ønsket seg. Rikfolk som Johan H. Andresen (Tiedemanns Tobaksfabrik) og Johan Throne Holst (Freia Chokoladefabrik) trakk seg unna.

Høsten 1932 ble stemningen mer tilspisset, særlig blant de militære. Vidkun Quisling og generalstaben forlangte at en vernepliktig offiser (orlogskaptein Olaf Kullmann) som hadde deltatt på en internasjonal fredskongress, skulle stilles for krigsrett, og at Arbeiderpartiet, som hadde støttet offiseren, var medskyldig. En rettssak mot det største partiet i landets demokratisk valgte nasjonalforsamling ville ha skapt en meget dramatisk situasjon.

Quisling fikk ikke tilslutning til sitt syn fra statsminister Jens Hundseid, og forlangte derfor i et notat til regjeringen at Hundseid skulle gå av, og at han selv skulle overta som statsminister. [2] Det hele var intet mindre enn et forsøk på en palassrevolusjon.

Et så frekt utspill fra en statsråd mot en statsminister vil normalt bli oppfattet som en avskjedssøknad. Under vanlige politiske omstendigheter hadde Quisling fått avskjed som forsvarsminister «i unåde». Bondepartiregjeringen var delt på midten i synet på Quisling og rettergang mot Kullmann og Arbeiderpartiet. Resultatet ble at både Hundseid og Quisling ble sittende. Det var mektige krefter som sto bak Quisling, og Hundseid torde ikke gi sin forsvarsminister sparken.

Det høyreradikale spillet om makten i Norge utspant seg altså i en periode da fascistiske politiske grupperinger begynte å få fotfeste over hele Europa. Allerede i 1922 hadde Benito Mussolini tatt makten i Italia, og sommeren 1932 fikk Adolf Hitlers naziparti en oppslutning på nærmere 38 prosent ved riksdagsvalget i Tyskland. Sympatien for nazistiske og fascistiske ideer gikk langt inn i monarkiene i både Sverige og Storbritannia.

Også i Norge var det sterke utenomparlamentariske grupperinger som ønsket en «sterk mann» som leder for en sterk nasjonal regjering. Fædrelandslaget ble etablert allerede i 20-årene og hadde på det meste 100 000 medlemmer. De forlangte at Fridtjof Nansen skulle bli statsminister i en nasjonal regjering, men ble avvist av blant andre Høyres leder C.J. Hambro. Han uttalte at man ikke kunne ha en «hvilken som helst skiløper» som statsminister.

Likevel var det i første rekke Arbeiderpartiets politiske snuoperasjon og framgang som stoppet Quisling og fascismens frammarsj i Norge. Derfor ble den politiske utviklingen her i landet annerledes enn i mange andre europeiske land, der fascismen fikk en veldig kraft.

Da Ole Colbjørnsen kom tilbake til Arbeiderpartiet og Youngstorget på ettersommeren 1932, var han rett mann på rett plass til rett tid. Arbeiderpartiet gjennomførte en ideologisk snuoperasjon og fikk et troverdig program for å løse den økonomiske krisen. Det var ingen selvfølge at Ole Colbjørnsen kom til å spille en så viktig politisk rolle. Sommeren 1932 var han en helt ukjent mann i norsk politikk og for så vidt også i Arbeiderpartiet. Tranmæl og de andre lederne i partiet kjente ham, men hadde ikke hatt kontakt med ham siden partisplittelsen i 1923. Han kom fra intet. Han var nyinnmeldt medlem av Oslo Arbeidersamfunn, hadde utdanning i teoretisk fysikk, ble regnet som en beinhard bolsjevik, hadde vært medlem av det russiske kommunistpartiet og hadde vært i sovjetisk tjeneste i ti år. Han hadde forlatt Sovjetunionen og brutt med kommunismen slik den ble praktisert under Josef Stalin, men det var ingen selvfølge at Tranmæl og Arbeiderpartiet skulle ha tillit til en slik mann.

Han ble likevel ansatt som økonomisk medarbeider i Arbeiderbladet, der Martin Tranmæl var redaktør. Ole Colbjørnsen fikk Tranmæls fulle tillit og fritt spillerom til å fremme sitt syn i spaltene.

De 400 dagene fra 1. september 1932, da Ole Colbjørnsen ble ansatt i Arbeiderbladet, til stortingsvalget 16. oktober 1933 skulle forandre Arbeiderpartiet og norsk politikk for mange generasjoner framover. Det var 400 dager som forandret Norge for godt.

Med Martin Tranmæls fulle støtte ble Ole Colbjørnsen selve drivkraften i en politisk og ideologisk omstillingsprosess, der Arbeiderpartiet presenterte seg som et sosialdemokratisk reformparti på folkestyrets og demokratiets grunn. Gamle slagord om revolusjon og proletariatets diktatur ble luket bort. Partiet sto også fram med et konkret og praktisk kriseprogram som ga troverdighet til valgslagordene «Hele folket i arbeid» og «By og land hand i hand». Ole Colbjørnsen var hovedmannen bak dette.

Det ble Arbeiderpartiet som skapte forventninger om en ny og annerledes politikk som kunne føre landet ut av den økonomiske krisen. Bølgen av entusiasme for Vidkun Quislings fascistiske og høyreradikale ideer forsvant. Etter dette fikk ikke fascismen noe fotfeste i Norge før den tyske okkupasjonen i 1940. Stemningen i folket forandret seg da Arbeiderpartiet sto fram med en ny politikk. Det fantes ingen meningsmålinger som kunne bekrefte det, men i Arbeiderpartiet var det en sterk følelse av framgang våren og sommeren 1933.

Valgresultatet i oktober 1933 ble en seier for Arbeiderpartiet og en varig knekk for de fascistiske kreftene, under ledelse av Vidkun Quisling. Nasjonal Samling fikk mindre enn 30 000 stemmer på landsbasis og ble ikke representert på Stortinget. De forventningene Quisling hadde hatt sommeren før, ble gjort til skamme. Alle de borgerlige partiene gikk tilbake. Arbeiderpartiet fikk 22 nye mandater, en framgang fra 47 mandater ved valget i 1930 til 69 i 1933.

Ole Colbjørnsens rolle i denne prosessen var helt sentral, og det er dette som er bakgrunnen for partileder Oscar Torps uttalelse om at dette tjente til Colbjørnsens «uvisnelige heder». Uten den politiske omstillingen som Ole Colbjørnsen var drivkraften bak, kunne den politiske utviklingen i Norge ha blitt helt annerledes. Den sosiale, økonomiske og politiske krisen førte i mange europeiske land til at fascistiske og nazistiske krefter vant fram. Uten et troverdig program for å løse krisen kunne det ha skjedd også i Norge. Ole Colbjørnsen har derfor en stor del av æren for at de fascistiske og nazistiske kreftene i Norge var blitt svekket før den tyske okkupasjonen i 1940.

Noter

[1]

Nils Ivar Agøy: Militæretaten og «den indre fiende» fra 1905 til 1940. Universitetsforlaget 1997

[2]

Hans Fredrik Dahl: Quisling – en norsk tragedie. Aschehoug 2013 (2. opplag, side 125–149)

Vitenskapens revolusjon

Oppvekst, utdanning og fysikkstudier 1897–1921

«Ole Colbjørnsen (var) noe av et vidunderbarn, med en viss eventyrglorie over seg.»

Aksel Zachariassen (pressemann og samtidig med Ole Colbjørnsen i Ungdomsforbundets sentralstyre) i Martin Tranmæl, Tiden 1979

Familie og oppvekst

DET BLE STILT STORE forventninger til Ole Colbjørnsen da han vokste opp. På tvers av alle datidens navneskikker fikk han sin mors slektsnavn. Foreldrene mente Colbjørnsen-navnet forpliktet, og Ole var utsett til å føre tradisjonene videre. Både den eldre broren og de tre yngre søsknene fikk etternavnet Taxeraas etter farens familie, mens Ole altså ble en «Colbjørnsen».

Ole Colbjørnsens mor, Marie, kom fra gården «Oppstaua» på Ljøstad i Vegårshei. Familien skal ha bodd på gården siden 1400-tallet. Ole ble oppkalt etter morfaren, som også het Ole Colbjørnsen. Han hadde vært lensmann og ble regnet som en stor mann i bygda. Det la nok et forventningspress på barnebarnet fra han var en liten gutt.

Ole Colbjørnsen ble født 30. mai 1897 i skogsbygda Vegårshei i Aust-Agder. Foreldre var Marie og Torjus Taxeraas, og familien flyttet til nabokommunen Risør da Ole var bare ett år gammel. Selv om han hadde sterk tilknytning til Vegårshei, må han regnes som Risør-gutt. Faren hadde drevet landhandelen i Myra på Vegårshei uten suksess, og han trodde livet skulle bli lettere som tømmermerker for sagbrukene i Risør.

Ole Colbjørnsen hadde en ett år eldre bror, Peder, og det var en familie på fire som flyttet fra Vegårshei til Torvgata 131 [1] i sentrum av Risør i 1898. De kjøpte bygården og leide ut førsteetasjen til konditor Sigvard Hansen-Buch, som drev sitt utsalg av bakervarer der. [2] Huset ligger et steinkast fra den indre havna i Risør.

Da Ole var litt over ett år gammel, ble broren Hans Henrik Harbo Taxeraas født. Søstrene Ingeborg og Marte ble født i henholdsvis 1901 og 1904. Slik ble det en familie på syv.

Risør [3] hadde vært en tradisjonsrik seilskuteby, men storhetstiden i skipsfarten var over da familien Taxeraas flyttet til Risør ved århundreskiftet. Byen hadde da rundt 4000 innbyggere, men stagnasjon og tilbakegang førte til at folketallet var redusert til 3127 innen 1920. Byen hadde fått en knekk.

Den viktigste forklaringen på den dramatiske nedgangen i folketallet var at det store sagbruket på Krana, byens største arbeidsplass, ble lagt ned i 1911 og mange ble stående uten arbeid. Det rammet også Taxeraas-familien.

Torjus Taxeraas arbeidet som tømmermerker for sagbruket på Krana, og jobben var avhengig av aktiviteten der. Han fartet mye rundt i skogsbygdene rundt Risør og beregnet kubikkinnhold, kvalitet og pris på tømmeret. Det var ikke spesielle krav til skogbruksutdanning, men yrket var basert på fagkyndighet og erfaring. Etter at virksomheten på Krana stanset, ble det knapt om oppdrag, og han måte søke andre utveier til livsopphold.

Som så mange andre måtte han ut av byen for å skaffe seg arbeid. For Torjus Taxeraas ble det anleggsarbeid. Han arbeidet først i Stavanger og så på det store industrianlegget på Eydehavn, fram til det sto ferdig i 1914.

Det var muligheter for fast arbeid på fabrikkene på Eydehavn da de kom i drift, men Torjus Taxeraas mente at det kunne være en helsefarlig arbeidsplass. I stedet fikk han jobb som industriarbeider på Hydros fabrikkanlegg på Rjukan, der det var flere andre fra Risør som arbeidet. Familien fortsatte å bo i Risør.

Da Ole Colbjørnsen vokste opp, var Risør ennå et kommunikasjonsknutepunkt og en utskipningshavn for tømmer i de østlige delene av Aust-Agder. Transport av både gods og personer mellom hovedstaden og Sørlandet gikk stort sett på sjøen. Risør sydet av liv og aktivitet når rutebåten stakk innom, på vei østover til Kristiania eller på vei sørover mot Kristiansand og Stavanger. Guttene i byen fulgte aktiviteten på havna med stor interesse, og mange drømte om sjølivet, men ingen av de tre sønnene i Taxeraas-familien valgte sjøen som arbeidsplass. Ole Colbjørnsen deltok ellers i de vanlige gutteaktivitetene i småbyen; ski og skøyter om vinteren og bading og fotball om sommeren. Blant hans etterlatte papirer fins en kvittering for betalt kontingent i fotballklubben Spark.

Ole Colbjørnsen hadde sterk tilknytning til foreldrenes hjemkommune Vegårshei og var på gården på Ljøstad de fleste somrene i oppveksten. Han deltok i gårdsarbeidet sammen med sine tre fettere. Bestemoren hans bodde på gården, og Ole hadde også god kontakt med sin onkel Tjøstel Peder Colbjørnsen. Onkelen hadde en fiolin som var kjøpt i Holland av Oles bestefar, som han var veldig opptatt av. Ole spilte fiolin, og både onkelen og fetterne Ole, Olav og Knut spilte instrumenter. På sommerkveldene var det et helt lite familieorkester som underholdt på gården. Han trivdes godt på Vegårshei og beholdt kontakten med familien på Ljøstad og Taxeraas gjennom hele livet.

Den eldste broren i familien, Peder (som seinere brukte fornavnet Per) Taxeraas, begynte sitt yrkesliv som postassistent i Stavanger og var også postekspeditør på Hurtigruten, men ble seinere journalist og arbeidet som redaksjonssekretær i Høyre-avisen Christiansands Tidende. I en periode på halvannet år var han også redaktør i Vestlandske Tidende i Arendal. Seinere i 30-årene ble han redaktør i Aust-Agder Blad i hjembyen Risør. [4]

Den yngre broren, Hans Henrik Harbo Taxeraas, fikk tuberkulose mens han var i militærtjeneste og hadde svak helse gjennom hele livet. Han bosatte seg i nærheten av Hønefoss og drev med lærarbeider, men døde tidlig. Ole Colbjørnsens søster Ingeborg fikk også tuberkulose og døde i 1914, bare 13 år gammel. Den yngste søsteren, Marte, var oppkalt etter bestemoren og var syv år yngre enn Ole. Hun tok lærerskole og ble «frøken Taxeraas» på folkeskolen i Risør og var gjennom mange år en legendarisk lærer i den lille byen. Marte Taxeraas bodde i Risør i hele sitt liv, først sammen med sin mor og seinere alene.

Ole Colbjørnsen viste tidlig interesse for bøkene og var en flittig gjest på biblioteket i byen. Etter folkeskolen begynte han på middelskolen i Risør («Risør kommunale høiere allmennskole»), der han var elev fra august 1909 til han tok sin endelige eksamen i juli 1913. Familiens økonomi var anstrengt, og han fikk friplass på skolen. Skoleprotokollene viser at han i løpet av disse årene knapt hadde fravær, og han hadde usedvanlig gode eksamensresultater. Ved avgangseksamen fikk han «Særdeles godt» i hovedkarakter, «Særdeles godt» i tysk og norsk og «Meget godt» i alle de andre fagene. Overlærer H. Warloe på middelskolen i Risør skrev i en uttalelse at Ole Colbjørnsen hadde vært en ualminnelig flink og bra elev, og ga ham sine beste anbefalinger. Han var nok det vi i dag kaller en «nerd». Foreldrene skjønte tidlig at han ikke var noen helt alminnelig gutt, og satte mye inn på at han skulle få mulighet for videre utdanning.

Han hadde stor lyst på mer utdanning etter middelskolen, men på grunn av familiens økonomiske situasjon var det en drøm som ikke så lett kunne oppfylles. en utvei. I Risør hadde Ole Colbjørnsens foreldre god kontakt med brødrene Grunde og Anders Vegard, som også kom fra Vegårshei, og som hadde bygd opp en betydelig handelsvirksomhet i byen. Vegard-familien i Risør var behjelpelig med et lån på 2000 kroner til Ole Colbjørnsen for at han skulle få mulighet til å ta examen artium. Pengene ble forvaltet av Ole Colbjørnsens mor, som porsjonerte ut når behovene meldte seg. Uten dette lånet hadde det ikke vært mulig for Ole Colbjørnsen å ta examen artium.

I Risør fantes det ikke noe gymnas. Han måtte bort fra hjembyen. Arendal hadde et tradisjonsrikt gymnas, og i flere biografiske artikler om Ole Colbjørnsen fortelles det at han tok artium i Arendal. Det hadde vært kortere reise hjemmefra og kanskje også lettere for en 16 år gammel småbygutt å finne seg til rette i en mindre by. Opplysningene om at han gikk på gymnasiet i Arendal, er imidlertid ikke riktige. Valget falt på Kristiania. Årsaken til det var nok at både Ole selv og familien ønsket at han skulle gjøre som andre ungdommer fra distriktet. De hadde søkt seg inn på Ragna Nielsens privatgymnas i Kristiania.

Ole Colbjørnsen begynte på Ragna Nielsens privatskole på ettersommeren 1913, og det var sikkert en tung beslutning for foreldrene å sende unggutten fra lille Risør til storbyen Kristiania. Reisen gikk med seilskipet «Excellensen», som tilhørte Arendals Dampskipsselskap og gikk i rute mellom Bergen og Kristiania. Det var den billigste transporten. På ettersommeren var været dårlig, og Ole Colbjørnsen fikk en spennende båttur fra Risør, langs kysten av Telemark og Vestfold og inn Oslofjorden til Kristiania. «Excellensen» var kjent som litt av ei balje, og mange av de reisende ble sjøsyke når det var dårlig vær. [5]

Overgangen fra småbyen Risør til storbyen Kristiania var stor for den 16-årige Ole Colbjørnsen. Han hadde ingen slektninger i byen og måtte klare seg på egen hånd. I de første par årene hadde han kontakt med andre Risør-gutter som gikk på skole eller arbeidet i Kristiania, men etter hvert etablerte han en annen omgangskrets.

Kristiania [6] hadde i 1913 en kvart million innbyggere. Byen begynte å bli moderne og hadde fått sporvei, elektrisk gatelys og telefonnett. Kong Haakon hadde bodd på Slottet øverst i Karl Johans gate siden 1905. På slutten av 1800-tallet hadde det vært høykonjunktur; rask industrialisering, stor befolkningsvekst og stor boligbygging, særlig på vestkanten av byen. Det endte i det store økonomiske Kristiania-krakket i 1899. Store formuer hadde gått tapt, boligbyggingen hadde stoppet opp, og den sosiale nøden kom til å prege byen i mange år. Det gjorde den fortsatt da Ole Colbjørnsen kom til Kristiania i 1913.

Han begynte på Ragna Nielsens [7] privatgymnas, som var blitt startet av en av tidens mest kjente pedagoger og kvinnesakskvinner. Ragna Nielsen var søster av folkehøyskolepioneren Viggo Ullmann og ble regnet som en politisk radikal kvinne. Hun var initiativtaker til Norsk Kvinnesaksforening, og det vakte stor forargelse at hun startet en skole der gutter og jenter gikk sammen. Selv om hun ble regnet som en kvinnesakskvinne, var hun motstander av alminnelig stemmerett for kvinner. Hun mente at kvinnene ikke var modne for det. Ragna Nielsen ble også kjent som spiritist, og hun mente det var mulig med kontakt mellom levende og døde. Ragna Nielsens privatgymnas startet som forskole og middelskole, men ble seinere også gymnas. Skolen holdt til i Nordahl Bruns gate 22–24 og fikk ry på seg som hovedstadens beste skole.

Ole Colbjørnsen måtte selv skaffe seg et sted å bo og fikk først leie et rom hos enkefru Fredrichsen i Uranienborgveien 27. Der trivdes han godt. Enkefruen sørget for påsmurte brødskiver til frokost og kvelds. Middagen, som kostet mellom 30 og 50 øre, spiste han på «Hjemmenes vel». Men hybelen ble nok litt i dyreste laget, og Ole Colbjørnsen fikk seinere mulighet til å bo på Ungdomshospitset i Pilestredet 38. Hospitset var et tilbud til ungdommer som kom til hovedstaden for å skaffe seg utdanning eller arbeid.

Ole Colbjørnsens liv som gymnasiast i Kristiania besto stort sett av tre ting: skolearbeid, søvn og mat! Selve undervisningen foregikk på kveldstid, og leksene måtte gjøres på formiddagen. Etter at han hadde fått i seg middagsmaten på «Hjemmenes vel», gikk veien til skolen i Nordahl Bruns gate. Det var seks timers undervisning hver kveld i uka, og det kunne bli seint før han kom tilbake til hybelen. Også på lørdagen var det undervisning, men bare fem skoletimer. Søndagen var fridag, men måtte brukes til å lese lekser.

Ole Colbjørnsen arbeidet hardt og fikk gode resultater. Han rapportere regelmessig om karakterene til foreldrene, og det var stort sett «Meget godt» og «Meget godt pluss» i alle fag. Når han en gang imellom fikk «Tilfredsstillende pluss» på en prøve, var han misfornøyd og hadde mange bortforklaringer. Det var ikke godt nok for den ivrige gymnasiasten.

Han tok examen artium i 1915 og hadde dermed gjennomført gymnasiet på to år. Eksamensavgiften var 40 kroner, men Ole Colbjørnsen slapp å betale på grunn av vanskelig økonomi. I hovedkarakter fikk han «Særdeles godt», selv om han måtte gå opp som privatist i alle fag. I hele Norge var det bare noen få privatister som oppnådde å bli preseterister.