Daniel Kehlmann

Tyll

Roman

Oversatt fra tysk av

Sverre Dahl

SKO

Hittil var krigen ikke kommet til oss. Vi levde i frykt og håp og prøvde ikke å trekke Guds vrede opp i vår by, som var omsluttet av murer, byen med sine hundreogfem hus og kirken og kirkegården, der våre forfedre ventet på oppstandelsens dag.

Vi bad mye for å holde krigen på avstand: Til den allmektige bad vi, og til den godhjertede jomfru, vi bad til skogens herskerinne og til nattens små folk, til den hellige Gerwin, til Petrus dørvokter, til evangelisten Johannes, og for sikkerhets skyld bad vi også til Gamle Mela som i de råkalde netter, når demonene får vandre fritt, farer gjennom himlene med sitt følge. Vi bad til gamle dagers hanreier og til biskop Martin, som hadde delt kappen sin med tiggeren da denne frøs, slik at de etterpå frøs begge to og begge var velbehagelige for Gud, for hva nytte gjør en halv kappe om vinteren, og naturligvis bad vi til den hellige Moritz, som med sin legion hadde valgt døden for ikke å røpe sin tro på den ene og rettferdige Gud.

To ganger i året kom skatteinnkreveren og virket alltid overrasket over at vi var der ennå. Av og til kom det kremmere, men da vi ikke kjøpte stort, dro de snart sin vei, og det passet oss bra. Vi trengte ingenting fra den vide verden og tenkte ikke på den før en teltvogn, trukket av et esel, en dag rullet inn i hovedgaten vår. Det var en lørdag og det var nettopp også blitt vår, bekken svulmet opp av smeltevann, og på markene, som nå ikke lenger lå brakk, hadde vi kjørt ut såkornet.

På vognen var det slått opp et telt av rød seilduk. Foran det satt en gammel kone. Kroppen hennes så ut som en bylt, ansiktet var som av lær, øyeparet som ørsmå, svarte knapper. En yngre kvinne med fregner og mørkt hår sto bak henne. Men på kuskebukken satt det en mann som vi kjente igjen selv om han aldri hadde vært her før, og da de første husket og ropte navnet hans, husket andre også, og så ble det snart ropt overalt og med mange stemmer: «Tyll er her!», «Tyll er kommet!», «Se, Tyll er her!» Det kunne ikke være noen annen.

Til og med til oss kom det flyveblad. De kom gjennom skogen, vinden bar dem med seg, kremmere hadde dem med – der ute i verden ble det trykt flere av dem enn noen kunne telle. De dreide seg om Narrenes skip og om den store prestedårskapen og om den onde paven i Roma og om den djevelske Martinus Luther i Wittenberg og trollmannen Horridus og doktor Faust og helten Gawain av Det runde bord og nettopp om ham, Tyll Ulenspiegel, som nå selv var kommet til oss. Vi kjente den flekkete koften hans, vi kjente den bulkete hetten og kappen av kalveskinn, vi kjente det magre ansiktet, de små øynene, de hule kinnene og kanintennene. Buksen var av godt stoff, skoene av fint lær, men hendene var tjuvfant- eller skriverhender som aldri hadde arbeidet; den høyre holdt tømmene, den venstre pisken. Øynene lynte, han hilste hit og dit.

«Og hva heter du?» spurte han en pike.

Den lille tiet, for hun skjønte ikke hvordan det kunne ha seg at en som var berømt, snakket til henne.

«Si det, da!»

Da hun stotrende hadde fått frem at hun het Martha, smilte han bare som om han alltid hadde visst det.

Så spurte han med en oppmerksomhet som om det skulle være viktig for ham: «Og hvor gammel er du?»

Hun kremtet og sa det. I de tolv årene hun hadde levd, hadde hun ikke sett øyne som hans. Øyne som dette kunne vel finnes i de frie byene i Riket og ved de stores hoff, men aldri før var en som hadde slike øyne, kommet til oss. Martha hadde ikke visst at en slik kraft, en slik sjelens kvikkhet kunne tale ut av et menneskeansikt. En gang i fremtiden ville hun fortelle sin mann og enda mye senere sine vantro barnebarn, som holdt Ulenspiegel for å være en figur fra gamle sagn, at hun selv hadde sett ham.

Ikke før hadde vognen trillet forbi, så var blikket hans flyttet mot et annet sted, til andre i veikanten. «Tyll er kommet!» ble det igjen ropt ved veien og: «Tyll er her!» ut av vinduene og: «Tyll er her!» fra kirkeplassen som vognen nå rullet inn på. Han smelte med pisken og reiste seg.

Lynkjapt ble vognen til en scene. De to kvinnene brettet sammen teltet, den unge bandt opp håret sitt til en knute, satte på en liten krone, la et stykke purpurstoff rundt seg, den gamle stilte seg foran vognen, hevet stemmen og begynte på en lirekassesang. Dialekten hennes lød som om den kom sydfra, fra de store byene i Bayern og var ikke lett å forstå, men vi fikk da med oss at det dreide seg om en kvinne og en mann som elsket hverandre, men ikke kunne komme til hverandre fordi et vassdrag skilte dem. Tyll Ulenspiegel tok et blått tørkle, knelte ned, slynget det ut, men holdt fast i den ene enden, slik at det som i smell rullet seg ut; han dro det tilbake, slynget det ut igjen, dro det tilbake, slynget det ut, og da han knelte på den ene siden og kvinnen på den andre og det blå stoffet bølget mellom dem, så det virkelig ut som vann, og bølgene gikk så vilt opp og ned at ikke noe skip kunne seile på dem.

Da kvinnen rettet seg opp og med stivt, skrekkslagent ansikt så på bølgene, la vi med det samme merke til hvor vakker hun var. Mens hun sto der og strakte armene opp mot himmelen, hørte hun plutselig ikke lenger hjemme her, og ingen av oss klarte å ta blikket fra henne. Bare fra øyekroken så vi kjæresten hennes hoppe og danse og gestikulere og svinge sverdet sitt og kjempe med drager og fiender og hekser og onde konger på den vanskelige veien til henne.

Skuespillet varte til utpå ettermiddagen. Men selv om vi visste at kuenes jur sprengte, ble ingen av oss utålmodige. Den gamle kona bare fortsatte i time etter time. Det virket umulig at noen kunne lære seg så mange vers, og i noen av oss meldte det seg en mistanke om at hun diktet dem opp mens hun sang. Tyll Ulenspiegels kropp var nå aldri i ro, fotsålene syntes knapt å berøre gulvet; hver gang blikkene våre fant ham, var han allerede et annet sted på scenen. Til slutt oppsto det en misforståelse: Den vakre kvinnen hadde skaffet seg gift for å late som om hun var død så hun ikke måtte gifte seg med den onde formynderen, men budskapet til kjæresten, som forklarte alt, var blitt borte på veien, og da han, den sanne brudgom, hennes sjels venn, til syvende og sist kom frem til hennes ubevegelige legeme, ble han slått av skrekk som av et lynnedslag. En lang stund sto han der som frosset i hjel. Den gamle kona forstummet. Vi hørte vinden og kuene som rautet etter oss. Ingen pustet.

Til slutt trakk han kniven og stakk seg i brystet. Det var forbausende, klingen forsvant inn i kjøttet, en rød duk rullet som en blodstrøm ut av kragen hans, og han rallet ved siden av henne, rykket enda litt til, lå stille. Var død. Rykket til nok en gang, satte seg opp, sank sammen igjen. Rykket til enda en gang, lå igjen stille, og nå for alltid. Vi ventet. Faktisk. For alltid.

Noen sekunder senere våknet kvinnen og fikk øye på det døde legemet ved siden av seg. Først var hun ute av seg, så ristet hun ham, så forsto hun og var igjen ute av seg, og så gråt hun som om ingenting på jorden noen gang skulle bli godt igjen. Så tok hun kniven hans og drepte også seg selv, og igjen beundret vi den slu tilretteleggelsen og hvor dypt klingen forsvant inn i brystet hennes. Nå var bare den gamle kona tilbake, og hun sa frem et par vers til, som vi knapt nok forsto på grunn av dialekten. Så var stykket slutt, og mange av oss gråt fremdeles da de døde for lengst var stått opp og bukket.

Men det var ikke alt. Kuene måtte ennå vente, for etter tragedien kom lystspillet. Den gamle kona slo på en tromme, og Tyll Ulenspiegel blåste på en fløyte og danset med kvinnen, som nå slett ikke så særlig vakker ut lenger, danset til høyre og venstre og frem og så tilbake igjen. De to slengte armene opp i luften, og bevegelsene stemte så godt overens som om de ikke var to mennesker, men speilbilder av hverandre. Vi kunne selv danse tålelig bra, vi festet ofte, men ingen av oss kunne danse som disse; når man så på dem, var det som om en menneskekropp ikke hadde noen tyngde og som om livet ikke var trist og hardt. Derfor kunne heller ikke vi holde føttene i ro, og vi begynte å vippe og hoppe og springe og svinge oss rundt.

Men plutselig var dansen over. Pustende og pesende så vi opp på vognen, hvor Tyll Ulenspiegel nå sto alene, de to kvinnene var ikke å se. Han sang en smedevise om den stakkars dumme Vinterkongen, kurfyrsten av Pfalz, som hadde trodd at han kunne beseire keiseren og ta imot Prahas krone av protestantene, men kongedømmet hans smeltet bort før snøen. Han sang også om keiseren, som alltid var kald av å be, mannslingen som i Hofburg i Wien skalv for svenskene, og så sang han om svenskekongen, midnattslandets løve, sterk som en bjørn, men hva hadde det vel hjulpet ham mot kulene i Lützen, de som tok livet av ham som en liten leiesoldat, og ute var det med lyset ditt, og borte var den lille kongesjelen, borte var løven! Tyll Ulenspiegel lo, og vi lo også fordi man ikke kunne motstå ham, og fordi det gjorde godt å tenke på at de store døde og vi fortsatt var i live, og så sang han om kongen i Spania, han med den fyldige underleppen som mente å beherske verden selv om han var blakk som en kirkerotte.

På grunn av latteren merket vi først etter en stund at musikken hadde forandret seg, at det plutselig ikke lenger var noen spott i den. Nå sang han en ballade om krigen, om å ri sammen og klirringen av våpnene og vennskapet mellom menn og prøvelsene under fare og de hvinende kulenes jubel. Om livet som leiesoldat sang han og om skjønnheten ved å dø, han sang om den jublende gleden til enhver som red på sin hest mot fienden, og vi følte alle at hjertene våre slo fortere. Mennene blant oss smilte, kvinnene vugget på hodene, fedrene løftet barna sine opp på skuldrene, mødrene så stolte ned på sønnene sine.

Bare gamle Luise freste og rykket til med hodet og mumlet så høyt at de som sto ved siden av henne, sa at hun burde gå hjem. Hvorpå hun imidlertid bare ble mer høylytt og ropte: var det ikke noen som forsto hva han gjorde her? Han manet det jo frem, han påkalte det!

Men da vi freste og feide det bort og truet henne, stakk hun gudskjelov av, og nå spilte han igjen fløyte, og kvinnen sto ved siden av ham og så nå like majestetisk ut som en standsperson. Hun sang med klar stemme om kjærligheten som var sterkere enn døden. Om foreldrenes kjærlighet sang hun og om Guds kjærlighet og kjærligheten mellom mann og kvinne, og da var det igjen noe som endret seg, taktslaget ble raskere, tonene ble spissere og skarpere, og med ett handlet sangen om kroppenes kjærlighet, de varme kroppene som veltet seg i gresset, duften av din nakenhet og den store baken din. Mennene blant oss lo, og så stemte kvinnene i latteren, og høyest lo barna. Også lille Martha lo. Hun hadde skjøvet seg fremover, og hun skjønte sangen ganske godt, for hun hadde ofte hørt mor og far i sengen og gårdsguttene i høyet og søsteren sin med snekkersønnen i fjor – om kvelden hadde de to stukket av, men Martha hadde sneket seg etter dem og sett alt.

På ansiktet til den berømte mannen viste det seg et bredt, lystent glis. En sterk kraft hadde spent seg ut mellom ham og kvinnen, han ble trengt over til henne og hun bort til ham, så heftig ble kroppene deres trukket mot hverandre, og det var nesten ikke til å holde ut at de ikke omsider tok fatt i hverandre. Men musikken han spilte, lot til å forhindre det, for som ved en feiltagelse var hun blitt en annen, og øyeblikket var forbi, tonene tillot det ikke lenger. Det var agnus Dei. Kvinnen foldet fromt hendene, qui tollis peccata mundi, han vek tilbake, og de to så selv ut til å være forskrekket over villskapen som nesten hadde grepet dem, slik vi også var forskrekket og korset oss fordi vi husket at Gud så alt og godtok lite. De to sank ned på kne, vi gjorde det samme. Han la fra seg fløyten, reiste seg opp og bredte ut armene og bad om betaling og mat. For nå skulle det være en pause. Og det beste ville komme etterpå hvis man stakk noen penger til ham.

Fortumlet grep vi ned i lommene. De to kvinnene gikk rundt med begre. Vi ga så mye at myntene klirret og spratt. Vi ga alle sammen: Karl Schönknecht ga, og Malte Schopf ga, og hans lespende søster ga, og møllerfamilien som ellers var så gjerrig, ga også, og den tannløse Heinrich Matter og Matthias Wohlsegen ga spesielt mye selv om de var håndverkere, men anså seg for å være bedre.

Martha gikk langsomt rundt teltvognen.

Der satt Tyll Ulenspiegel med ryggen lent mot vognhjulet og drakk av et stort ølkrus med lokk. Ved siden av ham sto eselet.

«Kom hit», sa han.

Med bankende hjerte kom piken nærmere.

Han rakte kruset frem til henne. «Drikk», sa han.

Hun tok kruset. Ølet smakte bittert og tungt.

«Folk her. Er det gode mennesker?»

Hun nikket.

«Fredelige folk, hjelper hverandre, forstår hverandre, liker hverandre, er det slike folk?»

Hun tok en slurk. «Ja.»

«Nå, da så», sa han.

«Vi får se», sa eselet.

Forskrekket lot Martha kruset falle.

«Det gode ølet», sa eselet. «Ditt dumme barn.»

«Man kaller det buktaling», sa Tyll Ulenspiegel. «Det kan du også lære hvis du vil.»

«Kan du også lære», sa eselet.

Martha tok opp kruset og gikk et skritt tilbake. Ølpytten ble større og så mindre igjen, den tørre grunnen suget opp fuktigheten.

«Alvorlig talt», sa han. «Bli med oss. Meg kjenner du jo nå. Søsteren min der borte er Nele. Hun er ikke søsteren min. Hva den gamle kona heter, vet jeg ikke. Eselet er eselet.»

Martha stirret på ham.

«Vi lærer deg alt sammen», sa eselet. «Jeg og Nele og den gamle kona og Tyll. Og du kommer bort herfra. Verden er stor. Du kan få se den. Jeg heter ikke bare esel, jeg har et navn også, jeg er Origenes.»

«Hvorfor spør dere meg?»

«Fordi du ikke er som dem», sa Tyll Ulenspiegel. «Du er som oss.»

Martha rakte ham kruset, men han tok det ikke, altså satte hun det på bakken. Hjertet hennes banket. Hun tenkte på foreldrene sine og på søsteren og huset hun bodde i, og på åsen der borte bak skogen og på lyden av vinden i trærne, som hun ikke kunne tenke seg lød akkurat slik andre steder. Og hun tenkte på gryteretten som moren laget.

Øynene til den berømte mannen lynte da han sa smilende: «Tenk på det gamle ordtaket. Noe bedre enn døden finner du overalt.»

Martha ristet på hodet.

«Nå vel», sa han.

Hun ventet, men han sa ikke noe mer, og hun trengte et øyeblikk for å begripe at interessen hans for henne allerede var sluknet.

Altså gikk hun igjen rundt vognen og til menneskene hun kjente, til oss. Vi var nå livet hennes, noe annet fantes ikke. Hun satte seg på bakken. Hun følte seg tom. Men da vi så opp, gjorde hun det også, for samtidig hadde alle lagt merke til at det hang noe på himmelen.

En svart linje skar gjennom det blå. Vi blunket. Det var et tau.

På den ene siden var det bundet fast til vindussprossene på kirketårnet, på den andre til en flaggstang som sto ut fra muren ved vinduet på borgerhuset der byfogden arbeidet, hvilket ikke hendte så ofte, for han var doven. I vinduet sto den unge kvinnen, hun måtte akkurat ha bundet fast tauet; men hvordan, spurte vi oss, hadde hun fått spent det opp? Man kunne være her eller der, i dette vinduet eller i det andre, man kunne lett knyte fast et tau og la det falle ned, men hvordan fikk man det opp igjen i det andre vinduet for å feste den andre enden der?

Vi sperret opp munnene. En stund var det som om tauet selv var kunststykket og som om det ikke trengtes noe mer. En spurv landet på det, gjorde et lite hopp, bredte ut vingene, ombestemte seg og ble sittende.

Da kom Tyll Ulenspiegel til syne der oppe i kirketårnvinduet. Han vinket, hoppet opp i vinduskarmen, trådte ut på tauet. Han gjorde det som om det var den letteste sak av verden. Han gjorde det som om det bare var et skritt som et hvilket som helst annet. Ingen av oss snakket, ingen ropte, ingen rørte seg, vi hadde sluttet å puste.

Han vaklet ikke og prøvde ikke å finne balansen, han gikk ganske enkelt bortover. Han svingte med armene, han gikk slik man går på bakken, han så bare litt tilgjort ut der han hele tiden satte den ene foten nøyaktig foran den andre. Man måtte se nøye etter for å legge merke til de små hoftebevegelsene han fanget opp gyngingen til tauet med. Han gjorde et hopp og gikk bare et øyeblikk ned i kne da han kom opp igjen. Så spaserte han til midten av tauet med hendene foldet på ryggen. Spurven fløy opp, men den gjorde bare et par slag med vingene og satte seg igjen og snudde på hodet; det var så stille at vi hørte den kvitre og pipe. Og selvsagt hørte vi kuene våre.

Tyll Ulenspiegel snudde seg rundt over oss, langsomt og nonchalant – ikke som en som er i fare, men som en som ser seg nysgjerrig rundt. Den høyre foten sto på langs på tauet, den venstre på tvers, knærne var litt bøyd og nevene plantet i siden. Og alle vi som så opp, skjønte med ett hva letthet var. Vi skjønte hvordan livet kan være for en som virkelig gjør som han vil og ikke tror på noe og ikke adlyder noen; hvordan det var å være et slikt menneske, skjønte vi, og vi skjønte at vi aldri kom til å bli slike mennesker.

«Ta av dere skoene!»

Vi visste ikke om vi hadde forstått ham.

«Ta dem av», ropte han. «Alle tar av den høyre. Ikke spør, bare gjør det, det blir morsomt. Tro meg, ta dem av. Gammel og ung, kvinne og mann! Alle. Den høyre skoen.»

Vi stirret på ham.

«Var det ikke morsomt så langt? Vil dere ikke mer? Jeg skal vise dere mer, ta av skoene, den høyre, alle sammen, kom igjen!»

Vi trengte en stund for å komme i gang. Slik er det alltid med oss, vi er sindige folk. Den første som adlød, var bakeren, så straks Malte Schopf og så Karl Lamm og så hans kone, og så adlød håndverkerne som alltid anså seg selv for å være bedre, og så gjorde vi det alle sammen, hver og en av oss, bare ikke Martha. Tine Krugmann ved siden av henne dyttet til henne med albuen og pekte på den høyre foten hennes, men Martha ristet på hodet, og Tyll Ulenspiegel på tauet gjorde et nytt hopp og slo da føttene sammen i luften. Så høyt hoppet han at han da han kom opp, måtte strekke ut armene for å holde balansen – bare et øyeblikk, men det var nok til å minne oss på at han også hadde vekt og ikke kunne fly.

«Og kast nå skoen», ropte han med høy, klar stemme. «Tenk ikke, spør ikke, nøl ikke, dette blir veldig morsomt. Gjør som jeg sier. Kast!»

Tine Krugmann var den første som gjorde det. Skoen hennes fløy og steg høyere og forsvant i mengden. Så fløy den neste skoen, det var skoen til Susanne Schopf, og så den neste, og så fløy dusinvis og så flere og flere og flere. Vi lo alle sammen og skrek og ropte: «Pass opp!» og «Dukk deg!» og «Her kommer det noe!» Det var kjempemoro, og det gjorde heller ingenting at mange sko traff hoder. Forbannelser steg opp, et par kvinner skjelte og smelte, noen barn gråt, men det var ikke så ille, og til og med Martha måtte le da en tung lærstøvel bare så vidt bommet på henne mens en vevet tøffel seilte ned foran føttene hennes. Han hadde hatt rett, og noen syntes til og med det var så morsomt at de kastet de venstre skoene også. Og noen kastet også hatter og skjeer og krus som knuste et eller annet sted, og selvsagt kastet et par stykker også steiner. Men da stemmen hans snakket til oss, ebbet larmen ut, og vi lyttet.

«For noen fjols dere er.»

Vi blunket, solen sto lavt. De som sto bakerst på plassen, så ham tydelig, for de andre var han bare et omriss.

«Narrer er dere. Kjøtthuer. Frosker. Døgenikter. Muldvarper. Dumme rotter. Ta dem tilbake igjen.»

Vi stirret.

«Eller er dere for dumme? Klarer dere ikke å ta dem tilbake igjen, greier det ikke, er dere for dumme i skallen?» Han lo mekrende. Spurven fløy opp, løftet seg over takene, var borte.

Vi så på hverandre. Det han hadde sagt, var sjofelt; men samtidig var det ikke så sjofelt at det ikke fortsatt kunne være en spøk og hans form for grovkornet terging. Dette var han jo berømt for, han kunne tillate seg det.

«Nå, hva så?» spurte han. «Trenger dere dem ikke lenger? Vil dere ikke ha dem lenger? Liker dere dem ikke lenger? For noen naut, hent skoene deres!»

Malte Schopf var den første. Han hadde følt seg uvel hele tiden, og derfor løp han nå dit hvor han mente at støvelen hans hadde havnet. Han skjøv folk til side, presset seg frem, dyttet på, bøyde seg og rotet rundt mellom bena på folk. På den andre siden av plassen gjorde Karl Schönknecht det samme, og så fulgte Elsbeth, enken til smeden, men gamle Lembke kom henne i forkjøpet og ropte at hun skulle holde seg unna, dette var skoen til datteren hans. Elsbeth, som fortsatt hadde vondt i pannen fordi en støvel hadde truffet henne, ropte tilbake at han heller burde holde seg unna, for hun kjente da igjen skoen sin, så pene, broderte sko som dette hadde sikkert ikke Lembke-datteren, hvorpå gamle Lembke skrek at hun skulle komme seg vekk og ikke skjelle ut datteren hans, hvorpå hun skrek tilbake at han var en stinkende skotyv. Da blandet Lembkes sønn seg inn: «Jeg advarer deg!», og samtidig begynte Lise Schoch og møllerkona å krangle, for skoene deres så virkelig like ut, og føttene deres var like store, og mellom Karl Lamm og svogeren hans ble det også høylytt, og Martha skjønte plutselig hva som foregikk her, og hun satte seg ned på bakken og krøp bortover.

Og over henne var det knuffing, kjefting og dytting. Et par som raskt hadde funnet skoene sine, strøk sin kos, men mellom oss andre brøt det ut et raseri så voldsomt som om det hadde samlet seg opp lenge. Snekkeren Moritz Blatt og hovsmeden Simon Kern slo så kraftig løs på hverandre med nevene at en som hadde tenkt at det bare dreide seg om sko, ikke ville ha forstått det, for da måtte han ha visst at kona til Moritz som barn var blitt lovet bort til Simon. Begge blødde fra nese og munn, begge peste som hester, og ingen våget å gå imellom; også Lore Pilz og Elsa Kohlschmitt var forferdelig forbitret på hverandre, men de hadde jo hatet hverandre så lenge allerede at de ikke kjente til grunnene lenger. Men svært så godt kjente man til hvorfor Semmler-familien og folk fra Grünanger-huset gikk løs på hverandre; det var på grunn av den omstridte åkeren og den gamle arvesaken som stammet fra fogden Peters dager, og også på grunn av Semmler-datteren og barnet hennes, som ikke var ektemannens, men Karl Schönknechts. Som en feber grep raseriet om seg – hvor man enn så, ble det skreket og slått, kropper veltet seg, og nå snudde Martha på hodet og så opp.

Der sto han og lo. Med kroppen bakoverbøyd, munnen sperret opp, med skuldre som rykket til. Bare føttene sto rolig, og hoftene svingte med det vuggende tauet. Martha mente hun bare måtte se bedre etter, så ville hun begripe hvorfor han frydet seg så – men da løp en mann mot henne, men så henne ikke, og støvelen hans traff henne i brystet og hodet hennes ble slått i bakken, og da hun pustet inn, var det som om nåler stakk henne. Hun rullet over på ryggen. Tau og himmel var tomme. Tyll Ulenspiegel var vekk.

Hun kom seg opp. Hun humpet forbi dem som sloss, kroppene som veltet seg rundt, bet hverandre, gråt og slo, og der hun innimellom kjente igjen ansikter; hun humpet bortover veien, sammenkrøket og med senket hode, men akkurat da hun var fremme ved gatedøren sin, hørte hun teltvognen skrangle bak seg. Hun snudde seg rundt. På kuskebukken satt den unge kvinnen som han hadde kalt Nele, ved siden av henne satt den gamle kona ubevegelig. Hvorfor holdt ingen dem tilbake, hvorfor fulgte ingen etter dem? Vognen kjørte forbi Martha. Hun stirret etter den. Snart ville den være ved almetreet, så ved byporten og så vekk.

Og da, da vognen nesten hadde nådd de siste husene, var det likevel en som løp etter den, med uanstrengt lange skritt. Kalveskinnet på kappen strittet i været som noe levende.

«Jeg skulle ha tatt deg med!» ropte han da han løp forbi Martha. Like før veien svingte, tok han igjen vognen og hoppet på. Portvokteren var sammen med oss andre på hovedplassen, ingen holdt dem tilbake.

Langsomt gikk Martha inn i huset, lukket døren bak seg og satte for slåen. Geitebukken lå ved ovnen og så spørrende opp på henne. Hun hørte kuene raute, og fra hovedplassen gjallet skrikingen vår.

Men til slutt roet vi oss. Før kvelden kom, ble kuene melket. Marthas mor kom tilbake, og hun hadde ikke fått annet enn et par skrammer, faren hadde mistet en tann, og øret hans var revet opp, søsteren var blitt sparket så hardt på foten at hun hinket noen uker til. Men neste morgen kom og neste kveld, og livet gikk videre. I hvert eneste hus var det kuler og kutt og skrammer og forstuede armer og manglende tenner, men allerede dagen etter var hovedplassen ren igjen, og alle hadde skoene sine på seg.

Vi snakket aldri mer om det som var hendt. Vi snakket heller ikke om Ulenspiegel. Uten noen avtale holdt vi oss til dette; til og med Hans Semmler, som var så hardt rammet at han fra nå av måtte ligge til sengs og ikke kunne spise annet enn tykk suppe, lot som om det aldri hadde vært annerledes. Og også enken til Karl Schönknecht, som vi begravet på kirkegården dagen etter, oppførte seg som om det hadde vært et skjebneslag og som om hun ikke visste så nøye hvem kniven i ryggen hans hadde tilhørt. Bare tauet hang ennå i dagevis over plassen, dirret i vinden og var et holdepunkt for spurver og svaler, helt til presten, som det var herset spesielt ille med under slagsmålet fordi vi ikke likte den brautende og nedlatende væremåten hans, kunne gå opp i klokketårnet igjen for å skjære det av.

Men vi glemte heller ikke. Det som hadde hendt, forble mellom oss. Det var der mens vi holdt på med innhøstingen, og det var der når vi forhandlet med hverandre om kornet eller samlet oss til messe om søndagen, der presten hadde et annet ansiktsuttrykk, halvt forundring og halvt frykt. Og det var der særlig når vi holdt fester på plassen og når vi så hverandre inn i ansiktet under dans. Da var det som om luften hadde mer tyngde, som om vannet smakte annerledes og som om himmelen ikke var den samme lenger etter at tauet hadde hengt der.

Og vel et år senere kom jo krigen også til oss. En natt hørte vi det vrinske, og så lo det utenfor, og det var mange stemmer, og vi hørte allerede braket fra innslåtte dører, og før vi kom oss ut på gaten, bevæpnet med nytteløse høygafler eller kniver, slo flammene opp.

Leiesoldatene var mer sultne enn vanlig, og de hadde drukket enda mer. Det var lenge siden de hadde vært i en by som hadde stort å by på. Gamle Luise, som hadde sovet dypt og ikke hatt noen forutanelse, døde i sengen sin. Presten døde da han stilte seg beskyttende foran kirkeportalen. Lise Schock døde da hun prøvde å gjemme bort gullmynter, bakeren og smeden og gamle Lembke og Moritz Blatt og de fleste andre mennene døde da de forsøkte å beskytte konene sine, og kvinnene døde slik kvinner nå engang dør i krigen.

Martha døde også. Hun så ennå hvordan taket over henne forvandlet seg til rød varme, hun luktet røyken før den grep så hardt etter henne at hun ikke forsto noe mer, og hun hørte søsteren sin rope om hjelp mens den fremtiden hun nettopp hadde hatt, løste seg opp i intet: mannen hun aldri skulle ha, og barna hun ikke skulle oppdra, og barnebarna som hun aldri kom til å fortelle om en berømt spøkefugl en formiddag om våren, og barna til disse barnebarna, alle de menneskene som det jo nå ikke skulle bli noe av. Så fort går dette, tenkte hun, som om hun var kommet på sporet av en stor hemmelighet. Og da hun hørte takbjelkene splintres, falt det henne inn at Tyll Ulenspiegel nå kanskje var den eneste som ville huske ansiktene våre og ville vite at vi hadde vært til.

Faktisk overlevde bare den lamme Hans Semmler fordi huset hans ikke hadde villet brenne; han var blitt oversett fordi han ikke kunne røre seg, og dessuten Elsa Ziegler og Paul Grünanger som i all hemmelighet hadde vært sammen i skogen. Da de ved morgengry kom tilbake med klærne i uorden og med bustete hår og bare fant ruiner under den bølgende røyken, trodde de et øyeblikk at Gud Herren hadde sendt dem et nett av vrangforestillinger som straff for deres synder. De dro vestover sammen, og en kort tid var de lykkelige.

Men oss andre hører man av og til i trærne der vi en gang levde. Man hører oss i gresset og i gresshoppegniksingen, man hører oss når man legger hodet mot hullet i stammen på det gamle almetreet, og barn mener å kunne se ansiktene våre i vannet i bekken. Kirken vår står ikke lenger, men småsteinene som vannet har slipt runde og hvite, er fortsatt de samme, slik også trærne er de samme. Men vi husker, selv om ingen husker oss, for vi har ennå ikke avfunnet oss med ikke å være. Døden er fremdeles ny for oss, og de levendes ting er ikke likegyldige for oss. For det er ikke lenge siden alt sammen.