Lars Mytting

Søsterklokkene

Roman

Til min mor

«And this also,» said Marlow suddenly,

«has been one of the dark places of the Earth.»

JOSEPH CONRAD

FØRSTE FORTELLING

Det innerste landskap

Jentene som delte hud

FØDSELEN VAR HARD. Kanskje den hardeste noen gang, og dét i ei bygd hvor barslene gjorde hverandre rangen stridig. Moren var stor, men ikke før den tredje dagen i veer innså de at hun bar tvillinger. Hvordan forløsningen gikk til, hvor lenge skrikene gjallet i tømmerstua, og hvordan kvinnfolkene omkring henne faktisk fikk barna ut – alt dette ble glemt. For ille til å fortelles, for stygt til å minnes. Moren revnet og blødde til døde, og navnet hennes ble borte fra historien. Det som ble husket for alltid, var tvillingene og skavanken deres. De var sammenvokst fra hoftene og ned.

Men det var også alt. De pustet, skrek og var friske i hodet.

Foreldrene var fra gården Hekne og jentene ble døpt Halfrid og Gunhild Hekne. De vokste jevnt, lo mye og var ikke til hinder, men til glede. For hverandre, for faren, for søsknene, for bygda. Heknesøstrene ble tidlig plassert foran vevgrinda, og satt lange dager mens de fire armene fløy omforent mellom tråder og renning, så fort at det var uråd å se hvem som i øyeblikket smettet garnet på plass i billedveven. Motivene var besynderlig vakre, ofte gåtefulle, og arbeidene deres ble byttet bort i sølv eller husdyr. På den tiden var det ingen som tenkte på å merke håndarbeid på noe vis, og senere var det flere som betalte høy pris for en heknevev enda det var usikkert om den var ekte.

Den mest kjente hekneveven var en avbildning av Skråpånatta, den lokale forestillingen om Dommedag, løselig nedarvet fra de norrøne profetiene om Ragnarok. Et flammehav skulle omdanne natt til dag, og når alt var brent og natten igjen mørk, ville jorden bli skrapt ned til bart fjell, og levende og døde bli skjøvet i ett følge til doms ved soloppgang. Denne vevnaden ble gitt til kirken og hang der i generasjoner, før den forsvant over natten gjennom låste dører.

Søstrene var sjelden utenfor gården, selv om de hadde lettere for å bevege seg enn folk skulle tro. De gikk i en slags tredjedelstakt, som om de bar en breddfull vannbøtte mellom seg. Det eneste de ikke maktet å forsere, var bakkene nedenfor husene. Hekne var bratt, og vinterstid ble glattføret livsfarlig for dem. Men gården lå i en solhelling og ble barmark tidlig, ofte alt i mars, og søstrene beveget seg ut samtidig med vårsola.

Hekne var blant de første gårdene som ble bureist, og dermed en av de beste. De eide to setre, og Storseter Hekne rommet en velfødd kubøling som beitet i mørkegrønt gress. Gårdsfolket hadde også lett gange til Nedre Glupen, et rikt fiskevann med naust av nitoms tømmer. Men selve ryggmålet på en bonde i Gudbrandsdalen var hvor mye sølv han eide. Det var deres bankhvelv, en synlig og brukelig reserve. Ingen gård var verdt navnet med mindre den hadde bestikk til atten, og med handelen av vevnadene fikk Hekne sølv til tredve.

DA TVILLINGENE PÅ HEKNE var halvvoksne, ble den ene syk. Tanken på utfallet – at den gjenlevende måtte slepe på liket av sin søster – var ikke til å utstå, så faren, Eirik Hekne, oppsøkte kirken og ba om at de skulle få dø samtidig.

Bønnen ble hørt av presten og trolig også av Gud. Døden kom til jentene samme dag, og mot slutten forlangte de å få være alene. Faren og søsknene ventet ved døren, og inne på kammerset hørte de jentene snakke om noe betydningsfullt som måtte ordnes. Denne dagen lagde de ferdig vevnaden av Skråpånatta. De hadde begynt på den sammen, og Gunhild skulle komme til å avslutte arbeidet mens Halfrid var død og armene hennes ikke var til hjelp. Faren lot henne arbeide i fred, for det heftet alltid noe større ved søstrene, noe han og andre som sto i høyde med steiner og vannflate aldri kunne forstå. Utpå kvelden hørtes en hoste, og deretter datt vevkammen på gulvet.

Heknefolket gikk inn og så at Gunhild nå skulle dø. Hun syntes ikke å legge merke til dem, for hun hadde lagt seg med ansiktet mot søsteren og sa:

«Du ska reinne vidt og e ska reinne trongt og når veven e vové ska oss tu kåmmå att.»

Hun trakk Halfrids hender mot seg og foldet dem i sine, la seg bedre til, og slik ble de liggende med hendene foldet i hverandres, som i en tostemt bønn.

Senere slekter var uenige om hva Gunhild hadde ment, for dialekten gjorde setningen tvetydig. Reinne kunne bety både å tre en vev og å ferdes raskt. Da vevnaden ble gitt til kirken, skrev presten Gunhilds siste ord bakpå treplaten som veven ble festet til. Men skriftspråket rommet ikke viddet i dialekten, og fikk den litt fattige ordlyden: Du skal gå langt og jeg skal gå kort og når veven er vevd skal vi to vende tilbake.

Jentene ble gravlagt under kirkegulvet, og som takk for at de døde på likt lot Eirik Hekne støpe to kirkeklokker. De ble kalt Søsterklokkene, og ringte med en makeløs vekt og dybde. Klangen bar utover fra stavkirken og fylte dalføret, fortsatte innover mot fjellet og gjenlød mot bergveggene. Når det lå blankis på Løsnesvatnet, innsjøen nedenfor kirken, kunne klokkene høres i tre nabobygder, som en fjern harmoni over deres egne kirkeklokker, og hvis vinden sto riktig, var det tilmed noen som påsto at de hørte dem på setrene.

Den første klokkeren ble døv etter tre messer. Det ble snekret en avsats nederst i tårnet som den nye kunne stå på, og han stappet bivoks i øregangene og surret ei lærreim omkring hodet og over ørene.

Søsterklokkene hadde ikke noen tungsindig eller skremmende larm. Hvert klokkeslag hadde en livlig kjerne, en lovnad om en bedre vår, en etterklang fargesatt av langvarige og vakre dirringer. Tonene nådde dypt inn, de skapte hildringer i tankene og berørte forherdede menn. Var klokkeren dyktig, kunne han gjøre kirkegjengere av tvilere, og forklaringen på Søsterklokkenes mektige drønn var at de var malmfulle. På den tiden betegnet dette ordet den kostbare skikken med å kaste sølv i malmen ved klokkestøpingen. Jo mer sølv, desto vakrere klang.

De forseggjorte støpeformene og all bronsen hadde allerede kostet Eirik Hekne en formue, mye mer enn døtrene hans fikk for vevnadene. I sorgens tankefrihet gikk han fram til støpegryta og kastet oppi hele sølvbestikket, grep deretter i lommene og kastet to arbeidsnever sølvdalere i den kokende legeringen, mynter som fløt på støpen merkelig lenge før de smeltet og bobler steg opp.

FØRSTE GANG SØSTERKLOKKENE fikk ord på seg for å varsle fare, var ved en av storflommene i dalen. Snøsmeltingen ble brå og voldsom, folk gikk med hodeverk under svart sommerhimmel, og samme natt som elva skiftet leie, våknet bygdefolket av at kirkeklokkene ringte. Regnet satte inn, og folk på to gårder rakk å rømme før husene ble tatt av flommen. Digre tømmerbygninger veltet over ende og laftestokkene lå som kvist langsetter en fossende flenge i landskapet. Ute i Løsnesvatnet fløt store hvite bylter, lavt og tungt i vannet, det var sauene. Først etterpå, da folk sto i regnværet og talte hverandre opp og klokkerens familie også ble regnet fulltallig, kom det fram at klokkeren ikke hadde vært i kirken, og da presten gikk ned for å undersøke, var kirkedøren låst og hadde vært det hele tiden.

Eirik hadde da vært død i mange år. Ingenting fortelles om han noen gang angret på å ha støpt om sølvet, men så mye gikk med til Søsterklokkene at gården flere ganger var nær tvangssalg. Hadde det vært mulig å dele Hekne i Oppigard og Framigard ville det blitt gjort, men den var for bratt og trang. De neste årene tok futen Nedre Glupen, to husmannsplasser og Storsetra, og senere generasjoner led under prisen Eirik Hekne betalte. De greide å holde resten av gården i familien, arvinger fikk arvinger, og hver og én i etterslekta mente noe om forfaderen. Få syntes at sølv var bedre anvendt til kirkeklokker enn åkre og fjøs, men de tok det som en påminnelse om at slit var lettere å bære enn sorg. Hver søndag nådde en lindrende klang opp til gården, fra klokkene Eirik kalte Datterklokkene, en skikk og en rettighet som døde med ham.

Stavkirken

I EVIGHETER RINGTE SØSTERKLOKKENE over bygda. De ringte for levende og døende og døde, for giftermål og julemesse, for dåp og konfirmasjon, og noen ganger for skogbrann og flom og jordras. Sjelden flyttet noen inn eller dro, de som reiste kom aldri tilbake, og mange barn trodde alle kirkeklokker lød som Søsterklokkene, slik folk bosatt nær storslagen utsikt tar den for gitt.

Klokkene hang trygt i tårnet fram til året 1880, da de, og med dem bygda, ble utsatt for brå skiftninger og ubøyelige viljer. Den ene klokken skulle tilmed havne under vann og bli hentet opp igjen, og den eneste som viste seg å ha makt over klokkenes skjebne, var ei ung jente i slekta Hekne. Hennes offer ble ikke mindre enn det til Heknesøstrenes foreldre, men hun måtte gjøre sitt i skjul, og lenge var det bare én mann som husket henne for det. De som måtte ha ønsket å huske, ville dessuten ha vanskelig for å forstå henne uten å kjenne forhistorien om stavkirken hun tilhørte og bygda hun bodde i.

Hekne sognet til Butangen kirke i en sidedal mellom Fåvang og Tretten. Om lag tusen sjeler bodde i bygda den gangen, fordelt på et førtitalls gårder og husmannsplassene under dem. Selve stedsnavnet hadde en lang og bakvendt forklaring, en forklaring folk sjelden kom med, siden få hadde ærender på den kanten. Løsnesvatnet, som skilte bygda fra kjerreveien videre, var langt og smalt og dypt, omgitt av bratt skog og bergknauser, og Butangen het Butangen fordi det var eneste sted langs Løsnesvatnet flatt nok til å sette opp ei bu. Ingen bodde fast der nede, men siden det var både naust, båtplasser og vintertransport over isen derfra, fikk bygda sitt navn fra denne flata. Kirken selv lå lenger oppe i dalsiden, dels for utsiktens skyld, men også fordi folk visste fra Fåvang hva en storflom kunne gjøre med en kirkegård.

I dalsidene klorte slektene seg fast på den flekk forfedrene hadde erklært for sin. Noen gårdsbruk var så hengebratte og steinete at tre generasjoner bare rakk å rydde tre små jorder. Til gjengjeld ble steingjerdene så høye at ikke en eneste sau ble ulvetatt på Butangen.

Forandringer kom sakte. Bygda lå tjue år etter nabobygdene, som var tredve år bak bystrøkene i Norge, som lå femti år etter resten av Europa. Noe av årsaken var reiseveien. De nysgjerrige, hvis de fantes, måtte følge riktig side av Laugen nordover, og ved Fåvangkirken, hvis de fant den, og fortsatt ville til Butangen, måtte de gå opp dalsiden og følge et råk gjennom et skar ved gården Okshol. Lenger framme gikk råket over ei steinur og ble usynlig. Der tok de fleste til venstre og endte i den ubebodde Oksholdalen. Bare ved å ta til høyre på rett sted ville Butangen komme fint til syne, med kirken i skråningen og gårdene omkring. Men først og fremst fikk vandrerne sikt til det brådype Løsnesvatnet og de lumske Løsnesmyrene. Da snudde nesten alle, og resten ga opp når de ikke fant råket og ble stående til knes i bløtmyra mens natten falt på, så oppspist av mygg at huden lignet pels.

Noen ganske få kom seg rundt Løsnesvatnet, eller var heldige nok til å få båtskyss av en fåmælt innabygds som hadde satt garn. Vel framme ble de enten gift eller knivstukket. Det var en overdrivelse, for saken var at Butangen faktisk var et godt sted å leve. Elva Breia, som skar dalføret ut, fikk tilsig av mange småbekker som forsynte gårdene med vann. Landskapet hadde en slags blyghet over seg, fordi elva og disse bekkene gjorde et utall bråsvinger og slik skapte en stadig veksling mellom frodige solsider og gåtefulle skyggesider, før elva gjorde en krapp sving og fosset ut i Løsnesvatnet. Tross brattlendet var det vesle dalføret lunt og solrikt, og ved å fortsette videre innover var det mulig å ha samvær med brekkominger og imsdøler, mest i form av nikking og hils på lang avstand.

Vinterstid var dessuten transporten lettvint og snøgg. Når isen la seg på Løsnesvatnet, var det bare å dure på over is og myrer, strake veien til nedoverbakkene mot Fåvang. Derfor gikk folkelivet også i halvårstakt. Vinteren var tiden for å besøke andre, avtale giftermål, handle plogjern og krutt. Noen lengtet annetsteds, men de som hadde vært på dette annetsteds, kunne fortelle at folk drev med det samme også der, kanskje på en litt annen måte, men ikke slik at den måten var mer verdt. Utsikter fantes ikke til annet enn slit, og slit kunne de like godt finne hjemme og utstå blant slekt og kjente.

Slik var det overalt, ingen fremmedfolk fikk skjenke sine lystige gener i gudbrandsdølenes innovertenkte karakter. Det var ikke som langs kysten, der saktmodigheten ble utblandet av havarerte sjømenn fra middelhavsstrøkene, som, når de vinket farvel til nødhavna, etterlot små gaver i magene til ungjentene, gaver som sprang ut i form av iltre unger med kullsvart hår. Dølene fortsatte sine liv innenfor gjerdene, i en jevn og sakte dans med årstidene. Hver gård var et selvforsynt rike, og dalsidene sto som høyreiste yttervegger mot verden utenfor. Denne trygge barrieren av storfuru styrket dem i troen på at det var bedre å samle mose på gamlemåten til de falt døde om enn å snu retningen på sitt eget liv. De lå gjerne ute på fjellet og slet vondt i slaps og regn, snø likte de å måke fordi det var så mye lettere enn å spa jord, og det var ingen forflytning mellom storfolk og småfolk, slektsledd etter slektsledd forble på sine gårder. Tid var uviktig, de fortsatte et arbeid noen døde fra og som de visste at noen ufødte ville fortsette, og med samme håndlag og ofte samme kjerre vokste eldgamle steinrøyser seg større. Det hele festnet til en egen måte å snakke og føre seg på, tilmed å sanse og føle.

VED KRISTNINGEN AV LANDET reiste butangenfolket en forseggjort stavkirke, et mesterstykke i malmfuru, med snirklete utskjæringer, dragehoder og høyreiste spir. Siden det fantes nok mat og ingen hadde noe begrep om tid, kunne måneder og år vies til møysommelig arbeid i tre og stein. Kirken ble ferdig under kong Magnus den femte og fikk årstallet 1170 innskåret på en bunnsville. Stavene og reisverket ble lagd av kjempefuruene som vokste i Gudbrandsdalen den gang, og slik skikken var i Norge, fikk også Butangen kirke rikelig med dekorasjoner fra den gamle hedenske troen. Den ble et slags vikingtidens høvdingsete påmalt kristendom, og treskjærerne brukte hele somre på å dekorere kirken med sjøormer og andre velprøvde ornamenter fra norrøn tid. Utsiden av våpenhuset ble smykket i full høyde med langhalsede løvefigurer, og en diger utskåret orm slynget seg omkring inngangsdøren. På hver side av altertavlen sto tresøyler med skjeggete ansiktsmasker, gamle guder med oppspilte øyne uten pupiller. Alt sammen var vern mot de stygge makter nordmenn faktisk hadde stridd med i århundrer. Snekkerne tok skikkelig i og gjorde alle guder til lags, i det tilfellet at Odin og Tor fortsatt var virksomme.

I århundrene som fulgte ble kirken hverken ombygd eller plyndret. Slik lynnet til bygdefolket unnslapp utblanding av fremmedfolk, gikk også det bortgjemte middelalderslottet fri for nymotens fikt. Dekoren ble ikke spylt bort under reformasjonens avsjeling av gudshusene, og pietismen satte aldri sine kloremerker på inventaret. De åtte dragehodene fikk fortsette å snerre mot himmelen, og svalgangen og ytterveggene duftet av århundrers stell og tjærebredning.

Historien om kirkeklokkene og Heknesøstrene var lite kjent utenfor bygda. En gang tidlig på 1800-tallet fikk bygda besøk av en kunstner som tegnet kirken, men han gjorde lite av seg. Like etterpå hadde en annen person, en som ikke tilhørte kunstnerens følge, og som syntes å ha et fordekt ærend, spurt seg for og fått rede på historien om Søsterklokkene, men ingen hørte noe mer til ham heller, og det ble snart usikkert om de hadde vært der i det hele tatt.

På den tiden var det for lengst slutt på at kirkene ble stelt med penger utenfra. De måtte skjøttes med det sognet selv greide å skaffe, og slik ble gudshusene et mål på gode og dårlige tider. Dette hundreåret ble Gudbrandsdalen et utarmet distrikt, plaget av overbefolkning, flom, tørråte, drukkenskap og bortfrosne kornhøster. De små glassrutene, som fortsatt kastet et vakkert skimmer innover kirkebenkene, løsnet i festet og slapp nordavinden rett inn i liturgien. Taksponene begynte å vri seg, regnet sildret inn gjennom gliper som ble vanskeligere og vanskeligere å finne. Det eneste som sto imot været, var de to kirkeklokkene. Omkring dem fortsatte forfallet. Vannet søkte stadig nye veier i det innfløkte reisverket som ingen helt skjønte seg på, og frostsprengning gjorde veggene så gisne at blesten drev tørrsnø gjennom glipene. Uti de neste tiårene brakk dragehodene for vindkuler og regnkast, ett etter ett falt de i bakken og glefset nytteløst mellom gravene, og kirken selv sank litt sammen uten dem, som om den så mørkt på tidene den hadde i møte.

Sølvklangen

DISSE TIDENE BLE INNLEDET da Søsterklokkene ringte til messe første nyttårsdag i 1880. Klangen bredte seg opp til stallen på Hekne, der den satte fart på et munnhoggeri mellom to av de åtte søsknene på gården.

«Osvald!» sa Astrid. «Du skulle da kjøre oss!»

Broren svarte at hun hadde vært for sen til å be om skyss.

«Du er en jopp,» sa hun. «Slutt å trasse og få spent på sleden!»

Osvald reiste seg og holdt fram ei ødelagt nakkereim og en baksele som manglet spenne. «Den ville vært klar, skyssen, om han Emort hadde turt å vedgå at han kjørte sund disse i går.»

«Oss har da flere seler. Du gjørs på!»

Inne i stallen prustet Blister, dølahesten de helst brukte til kirken. Astrid børstet halm fra penstakken sin. Osvald survet. «Hør på deg!» sa hun. «Det du støtt gnager om. Alt som må til for at oss ’skal komme på fote att’. Og så får du ikke engang spent på en slede!»

«Er det sundkjørt, så er det sundkjørt.»

«Nei, jeg tåler å gå, jeg!» sa Astrid og snudde seg. «Sjøl i følge med ho Klara.»

Osvald kastet seletøyet fra seg.

«Jeg kan gå, jeg,» gjentok Astrid. «Det er han far du må svare til. Det er han som blir pratet om når jeg ikke blir kjørt med hest til messe.»

Hun fortet seg nedover gårdsplassen. Snøen knirket, og hun reivet sjalet om seg. Allerede da hun åpnet ytterdøren denne morgenen, visste Astrid at det ikke bare var vinterkaldt, det var kaldt. Det var likt seg for nyttårshelga, den mest frostbitte i året. Vinden slo henne i ansiktet som en oppspent kvist, lufta ble tynn og kvass i lungene. Hun gruet seg egentlig for å gå i kirken nå, hun var der på ottesang juledagen og da var kirken så kald at tærne svidde til fjerdedag. Årsaken til at hun måtte av sted igjen, var at Klara Mytting, ei gammelskrukkete legdekjerring, ville til messe og måtte ha noen til å støtte seg på glattføret.

Den veldige klangen fra Søsterklokkene fortsatte å lyde mellom tømmerhusene. Dette var den første rekken med klokkeslag, den som påkalte kirkegjengerne. Det var ikke langt ned til kirken fra Hekne, men kirken var liten, og sommel betød dårlig plass. Egentlig hadde ikke Astrid, eldstejente på en gård som Hekne, behøvd å gi seg ut i kulda for å hjelpe ei som Klara. Men det finnes flere grunner for å gå til kirke enn salmer og bønn, og en slik grunn kan kreve sitteplass langt framme.

Hun skyndte seg forbi stabburet og nedover det trange faret som var måkt fram til fjøset, der Klara bodde sammen med kyrne og noen av arbeidsfolket. Det var en snøvinter av de sjeldne, og oppe ved låven hørte hun gårdskatter som sloss. De kjedet seg og irriterte hverandre, de også, nå som snøen gjorde revirene uframkommelige og de bare kunne smyge seg langs husveggene.

Det ble opphold i klokkeslagene. Alt da hun var liten, merket Astrid seg at klokkene lød annerledes når det var dypsnø. Mindre av bygda ringte med, etterklangen fra bergveggene og Løsnesvatnet var mer dempet, det var som om hun sto nærmere klokkene, inntil selve det dirrende hjertet i sølvklangen. Hun kjente godt historien om riksdalerne som plasket i støpegryta og sendte gården mot fallitt, og som gjorde at faren og brødrene nå stirret hatsk mot naustene på Nedre Glupen når de gikk til Imsdalen, der fisket var friere, men krevde dem for en full dagsmarsj og uansett aldri kastet av seg så mye som Glupen hadde gjort.

Astrid var tjue år og blant de få i slekta som var stolt over det avsindige storverket til stamfaren, men hun var ikke typen til å tasle på kirkegården og prate med de døde. Et jag fulgte henne i alt hun tenkte, så mye at tankene nesten løp foran henne selv. Bestemoren mente at hun ikke burde fått gå på sommerskolen, for det hun fikk av kunnskap gjorde henne sulten på mer, og alle visste at det for ei ung jente i bygda ikke fantes utsikt til å stille noen slik trang.

Som barn var det ingen som kunne holde følge med Astrid Hekne når hun spratt omkring og la seg opp i folks arbeid, stilte spørsmål om hvorfor ting ble gjort på den måten og ikke denne. Hun klatret opp på gjerdene og løp nedover så gråsteinen klapret, en respektløs uskikk som gjorde alle forbannet, men hun løp likevel, løp så mosen skvatt fri, ned til enden av åkrene der gjerdet endte i en skråning som stupte rett ned i elvedalen. Derfra kunne hun se utover Løsnesvatnet, og gjennom skaret kunne hun så vidt skimte Fåvang og Losna.

Hun likte å se mot Losna fordi hun visste hva som var på vei dit. Med årene ville det, til faste tider, komme en stripe av damp og kullrøyk, resultatet av rallarenes kolossale træl, der de alen for alen la ned smale jernskinner, visstnok ikke bredere enn underarmen hennes, en strekning av umåtelig lengde, folk mente å vite at den nådde helt til Kristiania og videre til Sverige og derfra enda lenger sørover.

Da hun var liten, virket det ufattelig at det fantes trekkdyr i verden som ikke måtte hvile til kvelds, og stadig så hun seg selv på dette toget, det var en tanke hun aldri ble mett på; at det egentlige livet foregikk et annet sted, slik at hver dag bare var en forsinkelse. Men hun visste ikke hvor hun skulle, drømmene var bare en stige som gikk til værs og endte i lufta. Tankeflukten reiste forskjellige steder fra dag til dag, det eneste hun visste var at hun lette etter noe, og at det ikke var her, det var aldri her i bygda. Hver dag som led mot kveld bar med seg et tap for henne, for det hendte aldri noe nytt. Før hun sovnet, landet alltid et lite gram sorg i sinnet hennes, gram som hun visste at, i løpet av noen år, ville gjøre henne som andre jenter, tung og gammel før tiden.

Som voksen takket hun nei til to forlovelser, gode forlovelser, en fra Nordrum og en fra Nedre Løsnes. Nå var det lenge siden noen hadde prøvd seg, noe folk tilskrev rastløsheten og skarpheten hennes. Den gjorde henne elendig rustet til å bedåre ungkarene på gårdene omkring, som alle var typiske gudbrandsdøler, storvokste og seige arbeidsjern som dyrket stumheten. Dessuten var utseendet hennes uvanlig. Selv om en skulle være riktig stygg for å ikke bli gift i denne delen av Gudbrandsdalen, så var det foretrukne kjerringemnet et grovgjort kvinnfolk som var bred over baken, aller helst storbrystet med sterk rygg. Astrid var langlemmet og beinete i kropp og ansikt, med kruset mørkt hår, og i et annet bygdelag ville hun blitt regnet som pen. Den rette mannen ville tilmed sagt at hun var vakker, og verdsatt den fremmede vinkelen over øyenbrynene, måten hun satte haken fram på, armene som ble gylne i sola. Men summen av ordet om eldstejenta på Hekne var, etter de to avslagene, at hun var steil og vond å få kustus på. Giftevettet favoriserte grovhendte jenter som tidde stille uansett arbeidsbør, som fødte unger uten spetakkel og gikk rett til fjøset mens morkaka dampet bak dem.

DA HUN STØTTET KLARA ut av fjøset, fikk Astrid se at den gamle var bedre kledd enn vanlig, fordi et annet kvinnfolk hadde lånt henne skoene og stakken sin. De gikk nedover, begge i vadmelssjal og skaut. Stadig passerte hestesleder, og Astrid stirret stivt framover. Klara syntes ikke å merke seg kulda, hun stabbet jevnt mens hun stadig dro Astrid i ermet og spurte – altfor høyt – om navnene til de som skyndte seg forbi. Astrid rakk ikke å svare henne på alle. Ungeflokkene var så store at veien myldret av barn som ikke fikk plass på sledene. Det var umulig å se hvem som var hvem, for enten var ansiktene omtullet av tøyfiller og skaut, eller øyenbryn og neser var gjengrodd av is og frostbarter. De var bare halvveis til kirken, men alt nå svidde øreflippene, og Astrid gruet seg til å komme hjem igjen og kjenne verkingen når forfrossen hud tinte.

Fra folk som passerte, fanget Astrid opp at temperaturen var førti under null. De hadde ikke noe termometer hjemme lenger, det sprakk en natt de glemte å ta det inn i varmen, og det betød, visste hun, ut fra noe skolelæreren hadde nevnt, at det måtte ha vært kaldere enn minus 39, fordi det var kvikksølvets frysepunkt.

Kulda slapp de aldri unna. Selv om Hekne så noenlunde ut på avstand, var de likevel i årstidenes grep. Stabburet var digert, men sjelden fullt. Vedskogen begynte å bli uthogd, og gjennom vinteren tok de seg ikke råd til å fyre opp mer enn én etasje. Mørket la seg tidlig på ettermiddagen, og hver kveld stimlet familien sammen foran peisilden for å holde varmen og finne lys. Karene spikket småredskap og sleiver, sopte med jevne mellomrom opp sponene og hev dem på varmen så de flammet opp. Småungene lagde en stimmel av leven og småkrangel hvor de nappet og dro i hverandres skinnfeller, mens de hostet og smittet hverandre med faranger. Verst for Astrid var mangelen på et sted å komme seg vekk. Hun fikk kjeft om hun stakk seg bort med et talglys, noe så dyrebart måtte deles på. Bygda var kullstappende mørk når vinteren kom, og frykten og spøkeriet rykket innpå. Derfor satt hun hver kveld i den gyngende massen rundt ilden, omgitt av småsøsknenes fising, gamlefolkets evige gjentakelser, gamletantens nynning og morens strie påbud om snart å holde ro.

Nei, tenkte hun ofte, dette er selve feilen: Det finnes ikke avstand. Det finnes ikke lys.

Klokkene ringte igjen, dette var slagene som skulle få folk til å skynde seg. Den svære klangen hvelvet seg over snøfonnene, forbi dem og innover mot fjellet, og kom tilbake i et ekko som blandet seg med de neste slagene.

«Gamleklokkeren, å ja, han var god,» mumlet Klara da det igjen var stille nok til at de kunne høre hverandre.

«God, sier du, åssen god?»

«Han ga folk helgenskurv. Ja, det gjorde han. Ba om lov fra Klokkevitnet, skrapte det av og ga til de sjuke.»

Klara Mytting kom fra gården med samme navn, hvor det sto enda dårligere til enn oppå Hekne, slik at hun og en yngre søster ble satt på legd. Klara hadde dårlig for seg og visste ikke sikkert hvilket år hun var født, men eldgammel var hun, for søsteren levde helt til hun var 62. Hun hadde livet gjennom vært en tuslete, småspist og snill skapning som ikke gjorde rare nytten for seg, annet enn å bære vann og sitte med strikketøy når gikta ikke var for ille. Hun led av mangelsyke, og hadde blåfiolette ringer omkring øynene.

«Det du sa nå er ikke til å skjønne,» sa Astrid. Hun rettet på skautet og fortsatte å gå. «Hva kalte du det?»

«Helgenskurv. Å, ja. Det gror på innsida av kirkeklokkene.»

«Det er da irr, det. Rust av et slag.»

«Å nei, rust, nei? Er fine krefter i det. Klokkeren skrapte med kniv og satte kopp under, og når han kom fram att i lyset med koppen, var det tørt smulder i den. Gode krefter i det smulderet, gode. Og mektige. Å ja. I gamledagerverdenen blandet folk det med fett. De smurte det på sår. Åt det også, gjorde noen. Gjorde alt godt att, det. Du Astrid, spør han nye klokkeren, vil du? Om han vil gå opp og hente meg helgenskurv. Så jeg får bli god igjen av gikta. Gjør det.»

«Ja, oss får nå sjå,» sa Astrid.

«Klokka slår, evigheten forestår,» sa Klara.

Astrid skuttet seg og spurte ikke etter mer. «Den nye klokkeren» hadde vært klokker i sikkert tredve år. Klara var fylt med mye av den samme gamletroen som Astrids bestefar, men hun var så rotete i hodet at det var uråd å skjelne mellom hva hun fant på i øyeblikket og hva som var fra tradisjonen. Hun brukte store deler av dagen på å korse seg over melkespann, lure unna grøtslanter til de underjordiske og holde maktene tilfreds. Selv om hun var rar, ble hun pent stelt med, for mange på Butangen, særlig Astrids bestefar, mente at alle mennesker var tildelt samme mengde evner, de bare artet seg forskjellig og noen var vanskelige både å oppdage og forstå. Barn som ikke snakket rent, kunne bli fenomenale spelemenn eller treskjærere, blinde kunne roe ned hester, og de fleste raringer var i kontakt med større krefter som det gjaldt å stelle pent med.

Klara ga seg med mumlingen, og de nådde kirken med det velkjente røde spiret. De vestvendte veggene var svarte av tjære, mens sommerens glovarme ga solveggene en brungyllen glød. Utenpå dette fargeskimmeret lå et hvitt lag rim, og det strømmet røyk fra piperørene som stakk ut fra veggene.

Var han inne i kirken allerede? spurte hun seg. Like kald som henne?

Hun var godt kjent med kirken, og enda bedre med prestegården. I to år hadde hun vært tjenestejente der. Et av de få høvelige stedene for eldstedatteren på en gård av Heknes slag, en gård som i bedre tider ville hatt råd til å la eldstedatteren gå på stas. To år med syarbeid, vask og møbelpuss, og fra i fjor vår: Sterkere og sterkere hjerteslag under syarbeidet, vasken og møbelpussen. Til hun utpå senhøsten ble hastig oppsagt og måtte vende tilbake til gårdsarbeidet på Hekne.

Nå stampet Astrid og Klara av seg snøen og gikk inn i våpenhuset, men da de skulle over dørstokken, neiet Klara dypt og mumlet noe om Døraormen. Astrid, som holdt Klara i armkroken, trodde hun falt, og prøvde å støtte henne opp igjen.

«Næmen, du skal da vel neie for Midtstrandbrura du og?» sa Klara og stabbet innover med en rar, nedklemt bøy i knærne.

Astrid så innover folkemengden. Ingen av de nærmeste var fra Midtstrandgården.

«Reis deg,» hveste Astrid. «Folk glåmer!»

«Hilse pent på Midtstrandbrura,» sa Klara. «Støtt gjøre det. Ho kan bli sint på deg, vet du.»

«Ssj!»

«Døraormen er borte, men er her lell,» sa Klara.

Astrid dro henne med seg. Hun skjønte ikke om Midtstrandbrura og Døraormen var den samme skapningen, men orket ikke spørre, for det var likt Klara å finne på slikt der og da, og dette ville bli enda mer skamfullt hvis hun fortsatte å mumle.

Da de var innenfor, oppdaget de at kirken var full.

Heknefolket eide ikke fast plass lenger. De måtte gi fra seg benken sin et år de ble hengende igjen med skoskatten. Gårdsnavnet deres på benkedøra ble overmalt og erstattet med et annet. Det var litt ledig hos karene på høyre rad, men kvinnfolkene skulle sitte på den venstre, og der var bare de kaldeste ledige, innerst ved veggen. Astrid unnskyldte seg og skjøv Klara innover mens folk vred knærne og stirret i taket.

«Men du da, nei, må jeg være her?»

«Klara! Se til å få satt deg nå,» hvisket Astrid, lavt mellom leppene. «Du ser vel at det ikke finnes mer ledig!»

«Å nei, men der framme da?» sa Klara høyt og pekte mot en plass som faktisk var bedre, men som de hadde oversett, og som nå ble tatt av to jenter fra Framigard Romsås.

Astrid skjøv Klara mot den trekkfulle veggen, og ville bytte plass med henne, men den gamle hadde alt satt seg innerst og hvisket og nikket.

Klokkene ringte og overdøvet det neste Klara sa, og så kom noen etternølere, en familie på åtte, de skilte lag i midtgangen og to jenter var frekke nok til å presse seg inn ytterst, slik at alle på benkene måtte rugge seg innover, og Astrid og Klara ble klemt inntil veggen. Nå kjente Astrid hvor avmagret Klara var, hoftekammen og skulderbeinet stakk gjennom klærne.

Folk hutret og pustet hvitt. Talglysene skimret nedover i midtgangen, og alt som hørtes var kirkegjengermumlingen og gnislingen av vadmelstøy. Bare storfolket som eide skinnfeller satt noenlunde i ro.

Astrid likte stavkirken, men bare i årstidene den var varm. Selve kristendommen gjorde lite inntrykk, men når hun ikke frøs, kunne hun drømme seg bort i alt som måtte ha hendt her inne, og hun fant stadig noe nytt i utskjæringene og dekormalingen, alt som bare var fint og egentlig ikke gjorde nytte, og hun likte å stave seg gjennom de merkelige epitafene i slyngende skrift.

Døren til våpenhuset ble lukket. Kirketjeneren hadde antakelig sprengfyrt etasjeovnene siden klokken fem om morgenen, men varmen greide ikke å feste seg i veggene.

Likevel skulle hun utstå frosten. Dén, og minnet om et svunnet håp som snart kom til syne der framme. Hun skulle utstå det slik hun utsto resten av livet. Dette var de kår hun var tildelt, vær så god. Det ble ikke annerledes. Her satt hun, på den kaldeste dagen i året, i det som måtte være Guds kaldeste hus. Hun ønsket seg varmere klær, men hadde dem ikke, hun ønsket seg en kjæreste, men tvilte på om hun fikk ham. Og hun ønsket seg sommer. Sommeren kom til slutt, den. Til forskjell fra kjærester og klær, og sommeren erstattet egentlig begge. Varmen fra sola, raslingen i ospeløvet, å være renskrubbet, å gå barføtt og fritt.

Bedeslagene runget. Tre ganger tre slag før gudstjenesten begynte. Gamlepresten var dansk, og derfor fulgte klokkeren dansk skikk med disse ni slagene i starten av messen. Etter dem skulle det være stille fram til han steg fram.

Men i stillheten ante Astrid at en gammelkjent beiler ville komme først. Klenge seg på henne her hun satt, og sno seg innenfor klærne.

Frosten.

Der merket hun den, usynlig og hardhjertet, et knivstål. Hun prøvde å sitte midt i klærne, men trekken steg opp gjennom gulvplankene og søkte seg til knærne hennes, til fingrene, til de stive tærne.

Astrid visste hva som ventet. Dette var den typen kulde som gikk dypere enn hud og muskler, den trengte inn til margen i beina. Ja, selve margen ble faktisk nedkjølt, marg lik den de kokte og suttet på etter saueslaktingen. Og når kulda først fikk feste der, ble den sittende i skjelettet og etterlot en stølhet som det ville ta dager å drive ut.

Der kom han endelig. Han gikk ikke, han skred. Fra et lønnkammer der bak, forbi alteret, avventende, som om han hadde vært i kirken siden morgengry. Prestekjole og bibel og våkne øyne.

Kai Schweigaard.

Han rensket halsen, og gudstjenesten begynte. Men snart innså Astrid at han hadde ekstra mye på hjertet i dag. De langdryge messene var ellers den eneste feilen med nypresten, som folk sikkert ville kalle ham i årevis framover. Schweigaard snakket rent og lettfattelig, med høytid i talemåtene. Gudstjenestene hans hadde vist seg å bli noe ganske annet enn de døsige prekenene til den forrige presten, en gammelstiv figur som aldri ble kvitt den mumlete, danske aksenten, og som bare preket om menneskets kristenplikt og tuktens ris.

Nei, det var futt i Kai Schweigaard, futt som i en flaske julebrygg. Han ble solbrun i ansiktet, likte å brette opp skjorteermene slik at underarmene også fikk farge, barberte seg daglig med kniv og hadde en foretaksom spenst i bevegelsene. Han talte forståelig og treffende, og plasket gjerne ekstra i døpefonten når urolige unger skulle døpes. Han tedde seg forskjellig fra måten prester tedde seg på, uten at det fantes tvil om at han var presten. Embetet gjorde ham til formann i fattigkommisjonen, og han var snar til å oppsøke de stussligste stuene i bygda, der familier på ti delte ett rom.

Dette var hva folk flest visste om ham.

Hun flyttet hodet så hun kunne se ham bedre. Han var kommet til bygda i mai, hun sto i forkle utenfor prestegården, på rekke sammen med andre tjenestefolk som tok ham imot. De visste at han skulle være ung, men ikke så ung, og de ventet at han skulle ha et digert flyttelass og en velkledd frue og noen småunger, men ut av kjerra spratt en svartkledd, munter mann med to kofferter og ikke stort mer.

Nettopp da innså Margit Bressum at dette var hennes store sjanse. Hun var en høyrøstet, selvtilfreds enke med slaskete byste, som fram til den dagen hadde hatt en bagatellmessig plass i husholdningen. Gamlepresten hadde tatt med seg de beste tjenestefolkene, og ved Schweigaards ankomst stilte hun seg så hun ble den første til å hilse på ham, framstilte seg som travel og dyktig, og kalte seg oldfrue Bressum.

Så tok en ny epoke til på Prestangen, som prestegården het på folkemunne. Bressum doserte om at hun hadde sett seg ut nye gardiner til dagligstua, spurte om nypresten likte lever og blodpølse til middags, ja, hva godt kunne de gjøre for ham? Gamlepresten hadde hatt en familie på seks, og det tok noen dager før Schweigaard fikk stoppet oldfrue Bressums ideer om storhusholdning med julegris og marsipan. Nådens nye mann på Butangen forklarte at han ikke var gift, og etter en ørliten pause, mens han lot øynene løpe over tjenestefolket, la han til «foreløpig». Slike små forsnakkelser skulle vise seg å være typiske for ham. Han kunne si noe som egentlig var harmløst, men fordi han, slik han gjorde ved prekener, stadig flyttet blikket mellom menneskene omkring mens han snakket, ble ordene hans ofte tillagt uheldige mangetydigheter. Uansett planla han seg ikke noe selskapsliv, men «sparsom og regningssvarende drift». Det eneste han ønsket for seg selv, var å følge den nymotens skikken med hønseegg til frokost. En gårdskar delte av en krok i fjøset og anskaffet fjærkre, ellers gikk alt i den gamle tralten. Margit Bressums mål om å husere med en stor besetning tjenestejenter ble etter hvert redusert til å ordne hans tre daglige måltider. Hun lagde mye ståk og stim av dette, men fortsatte å kalle seg oldfrue, selv når hun ikke fikk rå over mer enn noen få arbeidsfolk.

Astrid fortsatte med sitt – sying og vask og stell av penstuene, såing og rensking i blomsterbedene i hagen. Raskt og litt hardhendt, det var hennes måte. Av og til noen sideblikk på den nye presten, som bare nikket kort og forsvant med blafrende frakkeskjøter. På avstand slik, fram til dagen hun fikk se Morgenbladet på den blankpolerte kommoden i entreen. Schweigaard mottok aviser i små sammenbuntede pakker hver uke. Han leste bare én hver dag, uansett hvor spent han måtte være på hva som foregikk ute i verden, og uansett hvor mange dager forsinket postombæringen var.

Nå lå en avis på kommoden. Brettet i fire, tett av bokstaver som rant nedover fem tynne spalter, og hun gikk nærmere og luktet på den. Den måtte være trykket nylig, for den avga en tynn dunst som lignet fersk sopp, og hun så seg fort omkring og brettet den ut. Morgenbladet besto av to store ark, første side var tettsatt av den samme gotiske skriften som i leseboken fra sommerskolen, men på det andre arket fantes små blokker som hun først trodde var skrevet på et annet språk, men snart innså var de nye bokstavene, de som læreren kalte latinske, og som han syntes var «simple og grelle».

Astrid syntes ikke de var simple og grelle. Slett ikke. De små firkantene som fylte hele avissiden måtte være avertissementer. Det store arket var lik en bygning med små, åpne vinduer, der vekselvis friskluft og spennende lyder strømmet ut. I Kristiania foregikk maleriutlodninger, det fantes dansepartier, konserter og appelsiner fra Valencia, ja, det var tilmed rugeegg fra engelske ender å få kjøpt. Det ble solgt fiolinstrenger av ferske grisetarmer, dekorasjonsplanter i potte, krympefritt undertøy og noe hun vagt ante rekkevidden av – nye franske korsetter.

Hun leste om et foredrag om nordhavsekspedisjonene som skulle holdes klokken sju, og da klang gulvklokken og meldte sju. Skritt hørtes i trappa, og hun brettet sammen avisen og la den tilbake, men idet hun gikk ut, kom nypresten inn, og lufta som flyttet seg mellom dørene løftet en flik av den flortynne avisen til værs og blikkene deres møttes.

Fram til da hadde de bare vært på nikk, men det endte med at Schweigaard, på en likefram og ufarlig måte, begynte å gi henne avisen når den var ferdiglest. Samtidig ville han prate om bygda. Gårdsnavn, tilstander, ungeflokker, alle forbindelser han tydeligvis ikke forsto seg på. Det var en rar byttehandel, for han ønsket seg inn i trangsyn og betalte med vidsyn. Hun leste og grep verden utenfor med begge hender, men når avisen var utlest og hun måtte tilbake til synåla, kjente hun seg mer og mer feilplassert i sted og århundre, og etter hvert også i seng.

Hver søndag fulgte hun ham med øynene. På slutten av messene pleide Schweigaard alltid å sette av tid til en orientering om verdens tilstand, som egentlig bare var korte referater fra hendelser i Kristiania og utlandet. Men fordi hun fikk låne avisen, visste hun hva han kom til å fortelle, og slik sitret en spenning i henne gjennom ukedagene, som om hun og presten delte på en hemmelighet.

Margit Bressum måtte ha forstått at denne hemmeligheten kunne bli større. Enda ingenting hadde skjedd, ingenting ble forsøkt, ingenting ekstra ble sagt.

Likevel var det kanskje ikke så lenge før noe ville bli sagt eller forsøkt. Margit Bressum sa det ikke «var mer arbeid» til Astrid, siden presten var alene og skulle ha enkelt stell. «Oss får sjå åssen det blir når prestefrua kommer etter,» sa hun.

Astrid fikk en rykning om munnen og oldfruen vred kniven om: «Han er forlovet, skjønner du.» Først da innså Astrid at der det fantes fare, måtte det også finnes mulighet.

ENDELIG VAR DET TID for en høytidssalme. Astrid dultet borti Klara, som kom seg stivt på beina og måtte ha hjelp til å finne riktig side i salmeboken. De, tenkte Astrid, som tror at skikken med å reise seg i kirken er for å prise Herren, de tar feil. Det er for at vi blåfrosne skal få røre på tærne og få blodet til å strømme noen få tommer.

Klara pustet gjennom nesen, og dampen gjorde nesehårene hennes rimhvite. Hun likte å holde salmeboken selv om hun ikke kunne lese. Messen fortsatte, og ved den neste salmen klapret tennene i folk slik at versene ble uforståelige. Så gulvkaldt var det blitt at Astrid kjente det som hun sto barbeint, og snart kjente hun ingenting når hun knipset tærne mot hverandre.

Barnedåpene begynte. Det var gjevt å døpe unger nyttårsdagen, og ni unger sto for tur. I førstningen av gudstjenesten remjet ungene og skrek, men nå hadde kulda gjort dem rolige. Det første barnet ble båret fram, men dåpsritualet kom ikke i gang.

Mumling der framme.

Astrid strakte hals og så at Schweigaard skiftet tak på ungen. Han satte knokene mot døpefonten, og knaselyder bar gjennom kirken da presten brøt isen over dåpsvannet. Så døpte han gutten og sa at han var tatt inn i Herrens manntall.

De neste barna ble båret fram, navnene ble framsagt ustøtt og hutrende. Ritualene ble raskt unnagjort, og noen så også ut til å utelate mellomnavnene barna var påtenkt. Den siste ungen var fra Tromsnes, og Astrid visste at de tenkte å kalle henne Johanne etter bestemoren, men faren skaket slik av frost at han slukte en stavelse, og Schweigaard døpte henne Anne Tromsnes.

Ute var det begynt å blåse, og et isnende bitt fikk tak om forsamlingen. Ovnene var brent ut, og kirketjeneren kunne ikke forstyrre messen med å legge i mer ved. Ei vindkule fikk veggene til å knake, gufset trengte innenfor og fikk alterlysene til å blafre.

Schweigaard fortsatte. Han syntes ikke å være påvirket av kulda. Tvert om så han ut til å få ekstra kraft av den. Hun tenkte på den gangen de brettet en langduk sammen, ansiktet hans som nærmet seg, hvordan han for hver fold ble mindre prest og mer mann, hvordan skjelvingene i armene deres tegnet seg i stoffet, slik at spenningen mellom dem var synlig lik bølger som skvulpet mot hverandre og møttes midt på.

Astrid så omkring seg. På benkene satt bygdefolket og gjorde sitt for å holde ut. De var vant til å holde ut. Livets plager var alltid ute etter dem, og de bøyde ikke av for tannverk, gikt eller vonde knær. De satt på kirkebenkene, og de holdt ut. De holdt ut til de ble hvite i kinnene, deretter blå. Snart stirret ungene tomt framover, og noen mistet styringen på musklene og rugget ufrivillig fra side til side, som om de var i et skip og fulgte urolige bølger. Da de skulle synge Gamleåret seig i hav, en av de nye salmene ingen kunne skikkelig, var organisten så kald på fingrene at ingen gjenkjente melodien fra trøorgelet, og flere sang i stedet den neste på salmetavlen.

De eneste som nå satt uten å skjelve, var bjørnejegeren Hallstein Huse, som satt inntullet i en pels og hadde lagt en svær fell over de fire sønnene sine. Klara Mytting hadde ikke engang klart å reise seg, og Astrid lot henne sitte i halvmørket.

Et langt, dundrende vindkast satte inn, sterkere enn forrige gang.

«Skråpånatta,» hvisket Klara. «Ho er her snart.»

Astrid nikket bare. Den gamle la seg mot veggen og hvilte hodet.

Så begynte det å snø inne i kirken. Kritthvite korn dalte over forsamlingen, på krusifikset og på altertavlen, ned på Schweigaards bibel, og for en gangs skyld kom han ut av lesingen.

Folk stirret opp mot himlingen der snøen kom fra, og innså snart at det ikke var snø som falt, det var rim. Vindkula måtte ha skaket kirkeloftet slik at frostlaget der oppe ble feid utover i et stort dryss.

De siste hvite kornene dalte mot gulvet. Noen traff talglysene, som begynte å frese, men flammet opp igjen.

Kai Schweigaard så på forsamlingen. Han slo ut med armene og sa høyt:

«Priset være denne prøvelse vi nå utstår sammen! Dette er et av Guds tegn slik også Moses mottok dem, og jeg lover dere: Til neste vinter skal vi sammen stå i bedre kår. Allerede fra våren skal noe stort skje og fri oss fra denne elendighet.»

Stemmen hans var ustø da han gjenopptok lesingen. Astrid spurte seg hva han hadde ment. Et par ganger før hadde hun sett ham slik. Oppglødd, overivrig, gjerne forut for besøk av ordføreren eller andre penkledde menn.

Hun flyttet blikket på den kulsende folkemassen med rim på hår og skuldre. Ikke mange var i stand til å lytte lenger, og de få som hørte hadde trolig allerede glemt hva han sa.

Oppe på prekestolen nølte Schweigaard. De var bare så vidt halvveis i den fullsatte tavlen med salmenumre, men så kom ei ny vindkule og han måtte igjen blåse snø av bibelen, og da begynte han å korte ned messen. Organisten ble forvirret, og Schweigaard måtte si rett ut at de skulle hoppe over fire salmer.

Det siste kvarteret ble en oppvisning av hvilken styrke Kai Schweigaard kunne hente av motgang. Han lot gudsordet gjalle mellom søylene og ble et bål av vilje og tro. Til sist sang han alene mens vokslysene blafret.

Da Søsterklokkene endelig ringte, styrtet folk ut, i den beste fart som støle knær kunne bære, og Astrid dyttet folk framover og vrikket på bein og hofter for å få løs stivheten i musklene. Det kjentes som selve kirkebenken satt fast i rumpa, med treets årringer presset inn i huden. Ute i midtgangen oppdaget hun at Klara satt igjen. Astrid fortet seg innover og nappet henne i ermet.

Astrids liv forandret seg i det øyeblikket, for det ene grammet som la seg på sinnet hennes hver natt, antok fra da av en farge, en blålig kulør fra et mismotets blekk. Samtidig satte et syn seg fast i henne, det var altfor tydelig og brente seg inn, det var synet av det som skjedde da hun dro hardere i Klaras arm. Den gamle datt framover og ble hengende med kinnet fastfrosset i kirkeveggen. De siste våte åndedrettene hennes måtte ha blitt pustet rett på plankene, lenge hang hun slik, til hodet løsnet med en rispelyd og smalt mot benken foran.

Kirketjeneren hørte Astrid skrike og styrtet til, og like etter var også Kai Schweigaard der. Klokkeren fikk ikke med seg noe som helst, han fortsatte å ringe, og mellom drønnene fra Søsterklokkene fanget Astrid bare opp småsplinter av det presten sa.

«Når våren kommer,» sa Kai Schweigaard og tok omkring skulderen hennes, «skal du, skal alle, du skal befris, forskånes for slike lidelser – Astrid.»