KAVEH RASHIDI OG
JONAS KINGE BERGLAND

Manus om anus

Om kroppens (kanskje) viktigste organ

Til våre eventuelle fremtidige barn.

Vi beklager skammen dere vil føle når dere oppdager at
fedrene deres har skrevet en bok om rumpehullet.

Forord

Hvorfor skrive om anus? Er det fordi vi er familieløse, unge menn med altfor mye fritid? Er det for å slenge oss på bølgen av helsebøker med høye salgstall? Er det fordi vi er analspesialister? Svaret på alle spørsmålene er nei. Denne boka er skapt fordi anus er kroppens viktigste og morsomste organ. I tillegg til at vi kom på en god idé til en tittel.

Anus – kroppens viktigste organ. Kanskje

Tenk deg dette: Gud står foran deg og tvinger deg til å ta et valg. Du skal enten leve resten av livet ditt og være fullstendig hjernedød, eller ha evig analkløe som aldri kan bli lindret.

Hva svarer du Gud?

Det er naturlig å frykte et liv som hjernedød, men det å være hjernedød trenger ikke å være veldig plagsomt. Den hjernedøde bryr seg ikke om noe, heller ikke det å være hjernedød. Men et liv med evig analkløe er tortur. Kanskje hjernen gir oss muligheten til å leve, men en frisk anus gir oss det livet vi ønsker å leve.

Hjernedød med fungerende anus.

Livet handler tross alt om gledene vi finner i det, men ingen har hittil vært lykkelige mens de føler intens kløe i anus. Og det er ikke bare fravær av plager i anusen som er viktig, men også alt det gode som potensielt har sitt utspring fra rumpehullet. Din anus er full av seksuelle muligheter og spennende mystikk. Valget mellom en fungerende hjerne eller anus burde derfor være enkelt.

Funksjonell hjerne, men evig analkløe.

Mahatma Gandhi sa: «Mitt liv er mitt budskap, men mitt liv er ikke verdt å leve hvis det er fylt med kroniske analplager.» (Vi har ingen kilder som beviser den siste delen av det utsagnet, men vi er leger, så vi er til å stole på.) Gandhi er for øvrig mest kjent for den første delen av sitatet.

Anus er ikke bare en viktig del av vår anatomi, men også en viktig del av vår utviklingshistorie som mennesker. Hvis du ikke ble overbevist av det hypotetiske møtet med Gud eller visdomsordene til Gandhi, ber vi deg tenke på dette:

Å holde anus ren er noe alle dyr som har en anus, er skapt for å gjøre. Enten det er via sinnrike kroppslige funksjoner, selvslikking eller teknologitunge japanske toaletter. Det er viktig å holde anus ren for å unngå ubehag og sykdom. Dermed er det sannsynlig, egentlig innlysende, å anta at en form for rensing av anus var den første oppfinnelsen til mennesket. Det er ikke helt usannsynlig at den aller første oppfinnelsen mennesket noensinne kom på, var (det primitive) dasspapiret – enten det var en pinne, en kongle, et blad, litt mose eller en valp.

Arkeologer snakker om at menneskets første oppfinnelser var steinredskaper, for omtrent 2,5 millioner år siden. Det vil si, steinredskapene er de oppfinnelsene som har klart å overleve i over 2,5 millioner år. Sannsynligvis er det andre oppfinnelser (anal-oppfinnelser) som ble gjort før, men disse redskapene har blitt tapt for ettertiden, ettersom de ikke var laget av stein.

Oppfinnsom steinaldermann.

Teknologi avler mer teknologi. Analrengjøringsteknologi var det første steget i en lang historie av fantastiske oppfinnelser, som kulminerte i nettopp dette du holder i nå. En bok, laget av papir, med trykte bokstaver, som former et skriftlig budskap via et felles språk. (Hvis du hører dette på lydbok, så er også det anusens fortjeneste.)

Menneskets fantastiske historie av påfunn, som effektiviserer et komplekst samfunn og gir den forunderlige hjernen uante muligheter, begynte med analrengjøring og dasspapiret. Fra enkle tegninger via tallsystemer og skriftspråk til keramikk og vevekunst, kruttet, forbrenningsmaskinen, transformatoren, internett. All verdens vanvittige overflod av usannsynlige oppfinnelser. Sånn sett kan vi gi nobelprisen i samtlige kategorier til anus, for anus er roten til alt det gode. Dette er riktignok bare et tankeeksperiment, og det finnes ingen solide kilder som beviser at det er tilfellet.

Den dagen vi forsto at anus er kroppens viktigste organ, skjønte vi også at det mangler norsk populærvitenskapelig litteratur med rim(m)e-tittel om dette fantastiske organet. Vi har gått gjennom mye ræva fagstoff, for å være sikker på at det ikke er noen hull i kunnskapen vi presenterer. Kombinert med vår kliniske erfaring som leger, og våre til sammen nærmere 70 år med livserfaring, kan vi gi dere dette.

Én bok med alt du ønsker å vite

Én bok med alt du trenger å vite

Og ikke minst:

Én bok med alt du ikke visste at du ønsker og trenger å vite

Forresten, da vi ramset opp en del teknologiske nyvinninger ovenfor, så nevnte vi «forbrenningsmaskinen». Det er ingen oppfinnelse som heter forbrenningsmaskin. Så, om du ikke reagerte på det da du leste oppramsingen: Skjerpings! Følg med, konsentrer deg. Dette er en viktig bok om et viktig tema, tross alt.

Anus – kroppens morsomste organ

Den andre årsaken til at denne boka er skrevet, er at anus antakelig er historiens viktigste kilde til humor. Allerede i svært tidlig alder synes ethvert menneske, i alle kulturer, til alle tider, at bæsj og rumpe er humoristisk. Det er ikke noe vi er lært opp til å synes. Det ligger i instinktene våre.

I og med at dette er den første humoren vi lærer å like, er den ganske vanskelig å venne seg av med. Folk liker rumpehumor. Det finnes hele industrier som baserer seg på at folk liker rumpehumor. Bare tenk så morsom en velplassert prompepute kan være.

Nå er det kanskje noen som leser, og tenker: «Ikke jeg! Jeg synes rumpehumor er infantilt og plumpt.» (I så fall er det ganske rart at du har kjøpt denne boka.) Men rumpehumor er så mangt. Vi skal bevise for deg at du fortsatt synes det er gøy, ved hjelp av en liten historie fra Vestlandet.

Janusfabrikken ble etablert i 1895 og er i dag en av Europas ledende produsenter av ulltøy. På Ytre Arna lå det en gang i tiden en avdeling av denne fabrikken. Ved innkjørselen hadde de et skilt som viste vei inn til fabrikken. På skiltet sto det «JANUSFABRIKKEN». Det er rimelig å anta at de hadde en del utgifter til å kjøpe ull. Men akkurat denne fabrikken hadde også en tilbakevendende, uønsket, fast utgift: stadige innkjøp av nye J-bokstaver til skiltet i innkjørselen. Folk rappet nemlig J-en i navnet, slik at det sto «ANUSFABRIKKEN» på skiltet.

Humor.

Anus er trolig selve utgangspunktet for humoristisk sans generelt og utviklingen av all humor vi kjenner. Vi kan derfor konkludere med at anus er opphavet til all humor som finnes i hele verden.

KAPITTEL 1

Anusens oppstandelse

Folk flest tar det som en selvfølge å være utstyrt med en anus som slipper ut luft og avføring. I tillegg tar vi ofte for gitt at vi har en egen åpning for urin. Halvparten av oss har til og med et tredje hull, der det kommer menstruasjonsblod, utflod og mennesker ut. Det disse hullene har til felles, er at de hjelper oss med å kvitte oss med unødvendige stoffer. (Mennesker er ikke unødvendige, men det er unødvendig å ha et menneske i en livmor stort lenger enn 40 uker.)

Kroppens naturlige endepunkt. Hvor begynte den?

Hvorfor har vi separat munn og anus?

Virkelig, tenk på det. Hadde det ikke vært enklere om mat og drikke kom ut igjen fra samme sted som det gikk inn? Lungene får det til. Vi puster inn luft, fordeler oksygenet til kroppen og puster ut karbondioksid og vann. Er respirasjonssystemet rett og slett bedre enn fordøyelsessystemet? Hvorfor er anusen din begrenset til kun å avgi avfall? Teknologi dreier seg blant annet om multifunksjonalitet, men har evolusjonen – kroppens egen teknologiske utvikling – glemt å lage en multifunksjonell anus?

Før vi sier noe mer: Det er viktig å tenke på dette fra et evolusjonært ståsted og ikke et rent praktisk ståsted. Om noen fikk det praktiske valget å ha munn og anus som samme åpning, ville de færreste valgt det.

Det bringer opp en liten digresjon, men også et viktig dilemma å besvare. Hvis du bare hadde ett hull, et kombinert spise-bæsje-fise-oralsex-analsex-organ: Ville du hatt det oppe der munnen er nå, eller nede ved rumpehullet?

Vår research (spurte et par venner) viser at de fleste vil ha anusen opp dit munnen er nå. Men det kan være problematisk, i et sosialt perspektiv. Selv om det er relativt vanlig med rimming (det å slikke noen i anus under seksuell omgang), er det ikke like vanlig som å kysse noen på munnen. Vi kan derfor anta at munn og anus i samme åpning ville vært en katastrofe for romantiske relasjoner. Rent praktisk er det også noe vanskeligere å holde ånden frisk om det i tillegg til vanlig dårlig ånde også skulle lukte kloakk av munnen din.

Om det var motsatt, om munn og anus hadde vært plassert der anus er plassert nå, hadde det vært noe mer praktisk rent åndemessig. Og jammen hadde det vært spennende med kvinner som brukte leppestift rundt analåpningen. Men det å høre hva folk sier, kunne vært vanskelig, gitt at ørene fortsatt var plassert på hodet. Samtidig er det klossete å ta av seg buksa til stadighet for å stappe mat opp i rumpa når man er sulten.

Kanskje det hadde vært enklere å ta dette valget hvis vi kunne ha kommunisert med en viss type skilpadder. Den såkalte «Fitzroy River»-skilpadden, for eksempel. Den har en munn, men velger likevel å spise gjennom anus. Kanskje denne skilpadden har forstått noe som vi mennesker ikke begriper?

Om munnen og anus var på samme sted.

Det er et vanskelig valg, men heldigvis er det et valg vi ikke trenger å ta. Vi kan være glade og takknemlige for at de evolusjonære prosessene har gitt oss to separate hull med tilhørende funksjoner. Men spørsmålet gjenstår: Hvordan skjedde dette, og hvorfor er det den beste løsningen?

Hvorfor har anus og munn separate hull?

For å finne svaret må vi spole flere hundre millioner år tilbake i tid. Til våre forfedre, da vi bare var noen millimeter små mikroorganismer. På den tiden hadde vi bare ett hull. Vi var som en liten pose som sprellet gjennom havet, i søken etter næring som kunne gå inn i den ene åpningen vår. Den samme åpningen ble brukt for å få avfall ut igjen, og vi hadde det aldeles strålende i mange titalls millioner år.

Tiden gikk, og vår arts grådighet vokste seg større. Alle kjempet om å få mest mulig næring, for igjen å kunne reprodusere seg. En viktig faktor i dette var behovet for at så mye næring som mulig kom så raskt som mulig til cellene våre. Det gamle etthullssystemet var ineffektivt på flere måter, for eksempel kolliderte maten som var på vei ned til magesekken med den som var på vei opp og ut.

Om munnen og anus var på samme sted.

Dette førte til at vi måtte vente til vi hadde «bæsja frokosten ut» før vi kunne starte på lunsjen. Da får man naturligvis ikke i seg like mye næring. Og hva om man tok seg en kopp kaffe til frokost, og fikk momentant en sterk trang til å bæsje? Ville frokosten engang ha rukket å komme ned slik at næringen kunne bli tatt opp, før den kom opp igjen?

Et annet problem med et kombinert spise- og bæsjerør var at røret måtte mestre to stikk motsatte funksjoner: både frakte ting ned og opp igjen. Det er mye å be om av ett organ. Hvis røret bare trengte å frakte ting én vei, kunne det mestre andre oppgaver, som for eksempel å ta opp næring fra maten. I tillegg var selve åpningen ganske liten, så bare de minste næringsstoffene kunne få plass i oss.

Hvordan løser vi alle disse problemene? Enkelt: mutasjoner. Det er kroppens måte å forandre systemer på, og det er på grunn av mutasjoner at det opprinnelige etthullssystemet ble forbedret. En mutasjon er en endring i et gen. Det nye genet vil kunne gi nye egenskaper til ulike kroppsdeler.

Mutasjoner skjer hele tiden. Noen ganger gjør de oss svake og syke, andre ganger forbedrer de oss. De mutasjonene i fordøyelsessystemet som var best (det vil si ga en fordel som gjorde det lettere å overleve og dermed formere seg), gikk videre i arv, og det er den underliggende årsaken til at du har en anus. En åpning som ligger langt unna munnen din, representerer det beste systemet som hittil er kjent for å gi cellene dine den nødvendige næringen.

Æsj, det er komplisert med mutasjoner og evolusjon og sånn. Synes du det er ubehagelig med vanskelige forklaringer?

I så fall har vi løsningen for deg. Vi kan bare si at Gud skapte mennesket, og at vi siden ikke har endret oss på noen som helst måte. Ifølge temmelig gammel litteratur (Bibelen, for eksempel) er mennesket skapt i Guds bilde av perfeksjon. Som igjen betyr at Gud, som er perfekt, selv har en anus for bæsjing. Noe som er en ganske artig tanke når man først lar den få litt plass.

Hver tredje amerikaner tror at mennesket ble skapt av Gud, og at vi siden ikke har endret oss i det hele tatt. Forskere fant ut av dette ved å spørre et representativt utvalg amerikanere hvordan de tror mennesket er skapt. Det er tvilsomt at et av spørsmålene var: «Tror du Gud sitter på dass og driter innimellom?», men om man tror på intelligent design og har en bokstavtro tolkning av bibelske tekster, er det vanskelig å komme unna et slikt scenario for Gud.

La oss spole frem, forbi et uendelig antall mutasjoner, og frem til dagens samfunn. Nå har vi et ganske effektivt system for å ta opp næring. Så effektivt at et helt nytt problem har oppstått. Siden tilgangen til næring har blitt så stor i dagens samfunn, er det mange mennesker som får for mye av det gode. Så mye næring at man blir overvektig og kan dø som følge av livsstilssykdommer.

Vi skulle ønske evolusjonen kunne fikse dette problemet også. Dessverre er evolusjonen for treig. Det er i beste fall snakk om titalls millioner år før naturen kan klare å endre oss slik at vi kan spise så mye pommes frites vi bare vil, uten å legge på oss. Ikke bare er evolusjonen for treig, men vi leger hindrer den i å gjøre jobben sin. Vi gir medisiner som senker kolesterol, blodtrykk og blodsukker for eksempel. Dette gjør at man lever lenger og reproduserer seg, selv om man tar til seg for mye næring. Hvorfor skal evolusjon gidde å fikse noe, når leger kompenserer for menneskets svakheter?

Vi har med andre ord en designfeil som gjør at fordøyelsessystemet ikke er tilpasset matinntaket for alle. Heldigvis finnes det én gruppe i dagens befolkning som jobber med hurtig-evolusjon: kirurgene. Det er imidlertid bare en midlertidig evolusjon, ettersom man kun endrer på kroppen, ikke arvematerialet.

Kirurger endrer stadig på kroppen for å forbedre den. De har hatt mange gode ideer opp gjennom årene, for å hjelpe overvektige. Hvis noen nå tenkte: «Kan man ikke bare sy igjen munnen, da? En slags reversering av det evolusjonen gjorde», så skal dere få poeng. Det er en kreativ tanke, og vi premierer kreativitet. Det finnes en variant av å stenge igjen munnen, og det er noe som heter kjevelås. Personer med kjevelås får ikke til å åpne munnen tilstrekkelig, og får dermed ikke inn nok mat.

Det er forresten en del folk som driver og syr igjen sin egen munn, men det er så å si alltid av politiske årsaker. Ettersom ingen syr igjen sin egen munn av fedmeårsaker, kan vi konkludere med at dårlig politikk er farligere enn overvekt.

Det vi leger har kommet frem til, som nå er en ganske utbredt metode i Norge, er fedmeoperasjoner. Det går ut på å minske magesekkens størrelse, slik at vi bli tvunget til å ta til oss mindre næring. Det overordnede bildet er interessant her: Samfunnet har blitt for bra, og det viser seg at evolusjonen gjorde en unødvendig god jobb. Nå må vi slite for å ineffektivisere fordøyelsessystemet vårt igjen. Alt sammen fordi vi har en effektiv anusplassering langt unna munnen!

Hvordan fikk anus og munn separate hull?

Vi vet hvorfor vi trengte to hull, det var for å gjøre arten vår mer overlevelsesdyktig. Men de lærde vitenskapskvinner strides i spørsmålet om hvordan vi fikk to hull. (Vi sier vitenskapskvinner, ikke fordi vi mener at kvinner krangler mye med hverandre. Men fordi kvinner rocker vitenskapen nå til dags. Det er ikke negativt ment overfor mannfolka, vi er tross alt fortsatt best til å slå hardt, løpe fort og å løfte tunge ting.)

Den vanligste teorien har lenge vært som følger: I begynnelsen ble munnen større og større så vi kunne ta til oss mer næring. Det vil si, de som ble født med mutasjoner som førte til at de fikk større munn, spiste all maten og reproduserte seg på bekostning av de stakkarslige som var små i kjeften. (Den dag i dag sies det fortsatt at man kommer lengst i karrieren ved å være litt stor i kjeften.)

Etter hvert ble munnen så stor at vi brukte den ene munnviken til å spise, og den andre til å bæsje. Over mange millioner år ble avstanden mellom munnvikene større og kroppen lagde en skillevegg inni munnen for å separere det rene fra det skitne. Vi fikk endelig skilt det som kom inn, fra det som gikk ut. Da vi først fikk to uavhengige hull, var resten enkelt. Det ene hullet flyttet seg litt etter litt vekk fra det andre, og ble til en selvstendig anus på andre siden av kroppen. Alt dette gjennom bitte små mutasjoner.

Moderne genstudier gjør at man ikke lenger er så sikre på den teorien. Man ser nemlig så store ulikheter mellom arvematerialet i anus og munnen at det er vanskelig å tro at de stammer fra samme sted. Mange teorier har blitt foreslått, for eksempel den om at anus en gang i tiden skilte seg ut fra kjønnsorganene våre. Det anusforskere er sikre på, er at vi ennå ikke er sikre.

Det hele er ganske forvirrende, for enkelte arter som pleide å ha anus, har den ikke lenger. Evolusjonen gikk andre veien hos dem. Det kan også skje med oss i fremtiden, at vi bare har ett kombihull igjen. Og mulighetene er virkelig endeløse med tanke på hvordan arter har utviklet anusene sine. En type flatorm har for eksempel titalls anuser på ryggen sin, hvorfor har ikke mennesker dette?

Ananteris-skorpionen er et fantastisk eksempel på en spennende evolusjonistisk utvikling av anus. Hvis denne skorpionen blir bitt i halen og forsøkt spist av et annet dyr, så bare brekker den av halen sin og stikker av. Men halen inneholder også dyrets anus, og skorpionen klarer ikke å vokse ut en ny hale. En sånn skorpion vil aldri kunne bæsje igjen, og det er hele 5–8 prosent av ananteris-skorpioner som lever uten hale.

Maten hoper seg opp i magen til skorpionen, og det tar rundt åtte måneder fra den mister anusen sin, til den dør. Den får heller ikke tak i så mye mat, for halen var drapsvåpenet mot byttedyr. Poenget med å leve de åtte månedene er ganske enkelt. Skorpionen kan fortsatt pule, eller sagt på en finere måte: Skorpionen kan reprodusere seg. (Skorpioner bruker ikke prevensjon, og om de skulle bruke kondom, ville det gått hull på det.)

Ulykkelig skorpion uten anus.

Det er for øvrig utrolig morsomt å se på når disse haleløse skorpionene prøver å slåss. De er nemlig så dumme at de ikke selv skjønner at de ikke har en hale. Så de angriper andre dyr med en stump rumpe. En mer intelligent variant av anusslåssing ser vi hos sjøpølser. Når de blir angrepet bakfra, bæsjer de ut sine indre organer gjennom anus og mot fienden. Heldigvis kan de lage nye indre organer på 6–10 uker, så er de klare for å slåss igjen.

Sjøkuer har også klart å gjøre noe med anusen sin, som vi fortsatt venter på at menneskelig evolusjon skal gi oss. Først spiser sjøkuene mat som gjør at de produserer ekstra mye luft i tarmene. Så har de stålkontroll på anusmuskulaturen og tåler å holde enorme mengder fis inne. Når de skal opp til overflaten eller ned til bunnen, så bare samler de luft eller fiser. På den måten regulerer de egen oppdrift, takket være en intelligent anusfunksjon.

Skorpioner, sjøpølser og sjøkuer har alle sin unike anus, og vi har vår. I alle fall enn så lenge. Det er ikke sikkert at det er fasiten på hva slags anus vi burde ha i fremtiden. Senere i boka skal vi si litt mer om alle måtene anusen kan bli syk på, med andre ord, vi vet at anusen på ingen måte er perfekt. Så kanskje en senere utgave av denne boka (om noen hundre millioner år) må revideres til å ha et eget kapittel som heter «trippel-anusen» eller «den dag vi mistet vår anus».

Etter all denne praten om evolusjon så klarer vi fortsatt ikke å gi deg et entydig svar på hvordan vi har fått den anusen vi har. Det hadde selvfølgelig vært mye enklere å si at det er fordi Gud skapte oss slik. Men det nekter vi å tro. Vi synes det er bedre å være kunnskapsløs og vite det, enn feilaktig å tro at man vet svaret på noe.

Hvorfor tisser vi ikke gjennom anus?

Nå som vi har forklart anusens separasjon fra munnen (nesten, i alle fall), er det på tide å se på anusens uavhengighet fra urinveiene. Fugler, fisker og reptiler har kun ett hull – hvorfor har ikke vi det?

Først må det presiseres at bæsj og tiss er vidt forskjellige ting. Bæsj er bare de unyttige restene av det vi spiser. Hvis man ser på mennesket som et stort bål, så er maten vedkubbene våre. Bæsjen er den unyttige asken som er igjen etter at det nyttige i vedkubbene er borte.

Urin er noe helt annet. Alt blodet i kroppen din renses gjennom et filter, som er nyrene dine. I dette filteret presses noe væske ut, og det er urinen din. Urinen er altså nært koblet til nyrene og blodet ditt, og det er derfor viktig at den bakteriefylte bæsjen holdes helt separat.

Hovedgrunnen til at vi har to hull, er likevel ikke at vi skal unngå bæsj i blodbanen. Det virkelige svaret ligger igjen i effektiviteten. For å få best funksjon i blære og endetarm burde organene være spesialisert for én spesifikk oppgave.

Hvorfor det, spør du kanskje? Og det er veldig irriterende at du spør. Du skal likevel få to poeng for nysgjerrighet, det er tross alt en viktig egenskap i livet. Heldigvis har vi laget en metafor for å forklare deg dette:

Tenk på oppvaskmaskinen og vaskemaskinen. Ja, vi kunne ha produsert maskiner som vasket tallerkener og T-skjorter i én og samme maskin. Det ville hatt mange fordeler, for eksempel at vi hadde hatt én maskin mindre som kunne ha gått i stykker. Men siden tallerkener og klær er vidt forskjellige ting, akkurat som urin og bæsj, så blir resultatet best når vi unner oss to maskiner som gjør spesialiserte oppgaver.

Og her kommer det viktigste poenget: Når vi klarer å ha renere tallerkener og T-skjorter enn naboen, da har vi størst sjanse for å reprodusere oss og få barn. Tross alt, hvem vil ha sex med en som har på seg en litt skitten T-skjorte og serverer maten på en tallerken som lukter Omo Color? Jo’a, han sparte litt plass i leiligheten. Men nei takk.