Bjørn Vatne

Nullingen av Paul Abel

Roman

DEL 1

For det er sånn man må tenke om det grønne

skiftet skal bli mer enn bare prat.

KINOREKLAME FOR «KLAR», BÆREKRAFTIG SÅPE MED DUFT AV NORDISK NATUR. ORKLA HOME AND PERSONAL CARE (LILLEBORG), 2017

1

Paul og Astrid Abel satt ute på verandaen og drakk vin, godt pakket inn i hvert sitt tykke ullpledd. To triboelektriske reflektorer, hver av dem på tre tusen watt, var innfelt i pergolaen over dem og holdt februarkulden på avstand. De feiret at Astrid skulle begynne i ny jobb som dommer ved Ålesund tingrett neste dag. I løpet av tre timer tømte de to flasker kostbar rødvin av merket Skærsøgaard. Praten fløt lett, alt var så liketil og utilslørt som det ikke hadde vært på lenge. De spiste små kløverformede kjeks med fikensyltetøy. De delte det siste stykket av Jarlsberg i stadig mindre terninger. Etter hvert ble Astrid inspirert til å holde et lite foredrag om jordsmonnets effekt på vinen. Hun gestikulerte ivrig med de smale hendene sine: Vin av Pinot noir-druen, som danskene dyrket, hadde den egenskap at den fikk høyere pH-verdier jo lavere pH det var i jorden. Det var særlig tydelig i denne vinen, sa hun, hvor hun gjettet at druene hadde vokst i mold fra midten av pleistocen.

Paul satt tilbakelent i kurvstolen fra Høspens møbelfabrik og hørte ordene fra vinforedraget drive forbi. Han så ut over vannet og den store hagen. På den andre siden av Åsefjorden kunne han så vidt skimte gatelyktene på øyene Humla og Tørla. Han blunket, og da han åpnet øynene igjen, hadde lysene slukket. Eller hadde han duppet av? Klokken nærmet seg tolv.

«Hva om vi skaffet oss en vingård?»

Astrid var ferdig med den vesle leksjonen sin. Hun snurret den siste vinslanten rundt i glasset og holdt den opp mot det oransje lyset fra reflektorene. Han ga fra seg et demonstrativt stønn.

«En vingård! Hva i alle dager skulle vi med en vingård? Hvor skulle den ligge? Hvem med et fnugg av forstand investerer i en vingård i våre dager?»

«Vi kunne ansette ungdom med problemer. Gi dem en fremtid.»

«Vi ville ha rikelig med problemer selv uten en masse hormonelle småkriminelle som løp rundt bena på oss.»

«Vi kunne drikke oss fulle hver kveld og løpe nakne rundt i olivenlundene.»

«Jeg liker ikke oliven.»

«Hva med et lite ysteri? Åsefjorden ysteri har en fin klang, synes du ikke? Abels Burrata. Du liker ost?»

Hun pekte på ostefatet mellom dem, som nå var tomt. Han hadde tatt den siste biten uten å spørre.

«Jeg liker gulost, hvis det er det du mener.»

Hun lo.

Jo, det hadde vært en lykkelig kveld. En vingård og en ostefarm, det var slike innfall hun alltid kom drassende med, og han elsket henne for det. Minst en gang i uken holdt hun flammende innlegg for bisarre påfunn. Hun kunne foreslå at de skulle leve et halvt år i lavvo i en nasjonalpark, eller si at hun ville lære å spille saksofon. Senest uken i forveien hadde hun kommet gledesstrålende hjem med nyheten om at hun hadde investert i en makeløst effektiv måte å kompostere på ved hjelp av hypertermofile bakterier, og nå ville hun installere en kokong ute på plenen, som ville rotere umåtelig sakte og lydløst mens den brøt ned husholdningsavfallet deres til deilig og fet mold i løpet av noen dager. Med alle disse ideene fulgte det utbrudd av umotivert latter og tankepiruetter som gjorde ham svimmel og noen ganger irritert. Selv var han mistenksom til alt som var nytt og tilsynelatende genialt. Men han likte å bli eksponert for det, slik at han fikk sjansen til å sette ord på sin misnøye.

Å være i daglig berøring med henne var antakelig det eneste som gjorde ham til et noenlunde komplett menneske.

Klokken ett gikk de til sengs, uten å rydde av bordet. De elsket, akkurat som han hadde håpet. Minuttet etterpå sov Astrid med inntagende snøftelyder og håret i en dramatisk krone om hodet. Den siste dagen som fritt menneske var virkelig noe å se tilbake på.

2

Neste dag våknet Paul til lyden av en forferdelig sang:

Laudà, Brimelle, Ovitron

Komplayette, Fasciné, Octafon

Laudà, Brimelle, Ovitron, Ovitron

Komplayette, Fasciné, Octafon!

Først skjønte han ikke hvor den kom fra. Over ham blusset sollampen opp og kastet morgenens første lys over soverommet. Dagens variant var program 12, Solen vender tilbake etter en lang vinter. De bleke strålene skar ham i øynene. Han satte seg opp, kvalm og svimmel. Verset fortsatte å stige og synke inne i ham med bratte fraseringer. Det var som om et beruset dommedagskor sto der inne og sang sin siste, svimle ballade. Han trodde han skulle spy. Han la hendene for ørene, selv om han visste at lyden ikke kom utenfra. Det var da han oppdaget den ovale, stenliknende gjenstanden som han knuget i hånden.

Han hadde sovnet med sjalken i hånden, påskrudd.

Hvordan kunne han være så dum?

Antakelig hadde han duppet av mens han sjekket værmeldingen. Mens han sov, hadde den boltret seg fritt der inne i ham, lagt sine elektromagnetiske impulser som lassoer rundt hans innerste begjær, omdannet vage ønsker til håndfaste varer og gjort banale innskytelser om til dype lengsler.

Han forsøkte å kaste den fra seg, men hånden ville ikke lystre. Han veltet seg ned på madrassen igjen, boret ansiktet ned i puten og brettet den over ørene, men lyden ville ikke gi seg. Det mintgrønne sengetøyet fra Frette var fuktig av svette. Han sparket dynen av seg, tok tak i sjalken og forsøkte å bryte den løs fra fingrene. Det gikk ikke. Fingrene klamret seg rundt den og nektet å slippe. Sangen var overalt, men kom fra ingen steder. Følelsen den fremkalte, var ikke ulik tørst eller sult.

Laudà, Brimelle, Ovitron.

Han visste ikke hva pokker en Brimelle var. Alt han visste om en Brimelle, var at han aldri noensinne ville føle fred hvis han ikke anskaffet en. Hvor, tenkte han, hvor kunne han få tak i en Brimelle? Hva i himmelens navn var det? Paul forsøkte å huske hvor han hadde hørt navnet før. Det var antakelig i en av reklamepausene i gårsdagens strømming fra Eurovisjonens sangkonkurranse. Litauen hadde vunnet. En nydelig liten jente sang om sine søsken i et tonefall som røpet at de var uforbederlige sadister. Jo mer han tenkte etter, jo sikrere ble han på at en Brimelle var en av de nye elektroniske hattebremmene som foldet seg ut når solen nådde en viss styrke. Det ga en viss mening at han skulle ønske seg en slik brem, for han hatet å få solen i øynene, og han orket ikke tanken på å gå rundt med noe så tilgjort som solbriller eller caps. Lue brukte han derimot ofte, en liten brun kalottliknende sak som Astrid hadde strikket. Men den hadde altså ingen brem. Om han nå gikk til anskaffelse av en Brimelle og monterte den på luen, ville han løse det vesle solproblemet. Han skjønte ikke hvorfor han ikke hadde tenkt på det før.

Straks han hadde bestemt seg for å kjøpe en Brimelle, begynte ubehaget å mildne. Det var som om frisk luft ble tilført rommet gjennom usynlige hull i veggene. Paul ville bestille en Brimelle til seg selv og kanskje en til Astrid. Trolig burde han ha en i reserve også, for man visste aldri når de fant på å fjerne gode produkter fra markedet. Denne tanken fikk en liten orkestersnutt av fryd til å erstatte reklamekoret der inne. Å ha en i reserve var lurt. Senest uken i forveien hadde han prøvd å bestille en ny Ronuitte, for den gamle hadde falt ut av lommen og gått i stykker da han bøyde seg etter forelesningsnotatene. Men da han sendte ordren, fikk han beskjed om at Ronuitter var ute av produksjon. De var erstattet av en mye bedre løsning, en gjenstand som gjorde nesten det samme, bare mye raskere og med langt mindre forberedelser. Han ble så skuffet at han ikke oppfattet navnet på denne nye tingen. Han ville ikke ha noen ny ting. Han likte den gamle Ronuitten så godt at han ikke kunne se for seg hvordan noe annet kunne bli bedre. Men etter noen timer hadde han faktisk glemt det hele og ikke tenkt mer på Ronuitten før nå. Han husket ikke engang nøyaktig hva Ronuitter gjorde. Det var muligens ikke så nøye med verdens Ronuitter. Kanskje trengte han ikke noen Brimelle heller. I hvert fall ikke riktig enda. Når han tenkte etter, var det faktisk et helt unyttig luksusprodukt, for når var Ålesund sist plaget av overflødig solskinn?

Kvalmen slo inn som utløsningsspaken på et gammeldags flipperspill. Det kjentes som om innvollene skrumpet inn, før de utvidet seg brått og trakk seg sammen igjen. Noen hadde betalt gode penger for at han skulle drømme om Brimeller og Komplayetter den natten, og sjalken aktet å gi dem valuta for pengene.

Fra nattbordsskuffen fant han frem et lite skrujern som han brukte til å stramme brillestengene sine. Han stakk det mellom peke- og langfingeren, inn i en nesten usynlig sprekk i sjalken, og vippet et deksel til siden. En liten luke åpnet seg. Bak den lå den vesle tryptancellen som forsynte den med strøm. En gang hadde den vært dekket av en svart tapebit med små bokstaver og et stort, gult dødninghode i en varseltrekant, men den var for lengst pillet av. Han vippet ut den skjorteknappstore cellen, som falt ned på sengen. Forbindelsen ble brutt. Sangen, som hadde begynt på igjen da han tenkte sin opprørske tanke, forstummet midt i et langt og skjelvende Octafooon. Det lød en gnist av statisk elektrisitet som ble forsterket til et brak inne i hodet, fulgt av en voldsom etterklang, som om kirkedøren ble slamret igjen foran det skrikende koret der inne. Fingrene slappet endelig av, og sjalken falt maktesløs ned på madrassen.

Paul pustet dypt inn og ut tre ganger. Han hatet å bli minnet på hvor stor makt den hadde over ham. Produsenten, den statskontrollerte Hokksundgruppen, markedsførte sjalken som en vennlig forlengelse av bevisstheten, en teknologi som kunne erstatte alle andre kommunikasjonsformer. Å kjøpe patentet fra de kanadiske oppfinnerne hadde gjort et solid innhogg i det allerede slunkne oljefondet, men det var gjort i visshet om at det raskt ville generere inntekter til den norske stat. Med sine milliarder av nanoprosessorer kunne den lese av hvert enkelt nevrons aktivitet i sanntid og forutse de nye aksonene og dendrittene som oppsto etter hvert som den menneskelige erfaringen endret seg. Den prosesserte de vanvittige informasjonsmengdene og dannet et kontinuerlig helhetsbilde av sinnet, som siden kunne deles med andre eller påvirkes i alle tenkelige retninger. Folk flest elsket det, men Paul var ikke like naiv. Han hadde avslørt den for hva den var: et grafsende, vemmelig beist på plyndringstokt i sinnet hans. Den fikk ham til å føle seg som et barn med en psykopat til forelder, som han verken hadde mot eller evne til å kvitte seg med. I fullt alvor hadde han vurdert å kaste den i søppelkvernen. Det ville gjøre ham fri, men medførte også at han kuttet alle bånd med omverdenen. Han ville verken få arbeidet, betalt regninger eller holdt kontakten med kollegene. Alle forsikringer og legetimer og fødselsdagspåminnelser ville forsvinne i et gnistregn, sammen med statsborgerskapet og mest trolig alle hans oppsparte trygdemidler. Og hva verre var, han kunne aldri mer delta i de fantastiske erotiske strømmingene som var grunnen til at han hadde skaffet seg en slik helvetesmaskin i utgangspunktet.

Lampen over ham summet svakt. Uten at han hadde bedt om det, begynte den på program 2, Vidunderlig vårmorgen. Et gyllent, eggedosisfarget lys spredte seg over veggene og skapene og skjenken og nattbordet. En svak stank av svovel hang i luften. Soverommet var så stort at det hadde plass til en egen salong ved kortveggen. Det var sjelden han brukte den til annet enn å kaste fra seg brukte underbukser, men synet var imponerende og minnet dem om alt de hadde oppnådd i livet. Nå dumpet han ned i den dype lenestolen. Det var Astrid som hadde plukket ut interiøret. Alt var pigmentert med fotosensitivt materiale som kunne skifte farge etter eiernes humør og livssituasjon. Da de flyttet inn, måtte de vente en hel uke på mannen som skulle kalibrere det. De siste dagene hadde det brutt ut en epidemi av vekslende farger på gulv og tak og vegger. Det var som å leve på innsiden av en diskokule. Denne morgenen var alle møblene oransje, en farge Paul virkelig ikke kunne utstå.

Han syntes han kunne høre Astrid inne på badet. Det var godt å vite at hun var i nærheten. Han hørte den lyse stemmen hennes gi gjenlyd i baderomsmosaikken, nynnende på en sentimental og vakker, betryggende melodi. Var det rett og slett Griegs Morgenstemning? Var ikke det påfallende? Ikke at han hadde noe imot Grieg som sådan, men det var et pussig valg, tenkte han, all den tid de begge var mennesker som fant Grieg litt for, hva var ordet – umiddelbar.

Klesskapet hennes sto på gløtt. En svart strømpeholder med blondemønster hang fra en av trådkurvene. På gulvet lå to par høyhælte sko. Paul satte bena på de brede skipsplankene. En behagelig varme spredde seg under fotsålene. Astrid sto i gangen utenfor soverommet og prøvde øreringer foran det store speilet. Hun likte å pynte seg. Klærne hun kjøpte, var skamløst dyre. Slik opponerte hun mot tidsånden, som først og fremst belønnet måtehold, men hun kunne slippe unna med det fordi hun hadde god smak. Perfekt smak. Kjoler ble til noe mer enn klesplagg så snart de satt på henne. De ble til estetisk energi som pustet glede og undring inn i omgivelsene.

Hun stakk hodet inn på rommet. En skjev tann, men på det riktige stedet, var hennes eneste potensielle lyte.

«Jeg tror du hadde mareritt i natt.»

Han gned seg i ansiktet.

«Ja, jeg sov forferdelig dårlig. Jeg lå med sjalken på hele natten.»

«Du var helt ustyrlig.»

«Du kunne ha vekket meg?»

Hun forsvant ut på gangen igjen og hevet stemmen så han skulle høre henne gjennom døren.

«Du ropte på meg i søvne. Aaaastyy, aastyy, sa du. Du hørtes ut som en full mann.»

«Jeg var en full mann, husker du? Jeg kan ikke huske sist jeg drakk en hel flaske vin alene.»

«Du drakk det meste av min flaske også. Men det er greit. Jeg liker deg bedre når du drikker.»

«Så hvorfor vekket du meg ikke, hvis jeg ropte på deg?»

«Jeg gjorde det. Jeg vekket deg to ganger.»

«Da er det vel ikke rart jeg sov dårlig?»

En kort latter, og døren gikk opp igjen. Hun kom inn i rommet iført en drakt han aldri hadde sett før. Over det korte, hvite skjørtet hadde hun en hvit skjorte og en myndig, svart dressjakke. Han syntes hun liknet en dristig kelner fra en burleskklubb.

«Hva synes du? For mye? For lite?»

Hun gjorde en klosset piruett og støtte borti skjenken slik at vasen med kunstige bregner veltet. Hun kastet et blikk på den, men lot den ligge. Med to lange skritt kom hun bort til salongen, stilte seg bredbent foran lenestolen og satte opp det forventningsfulle uttrykket til et barn som har plukket en bukett tulipaner fra hagen.

«Kom med dommen.»

«Det antrekket? Jeg tar en chablis, takk. Og en blodig biff. Sleng gjerne på en striptease, om den ikke er for dyr.»

«Ikke tull.»

Han pekte på de solbrune lårene hennes.

«Først og fremst er det for kort. Hva er hensikten med det? Skal du friste de tiltalte til nye synder?»

Hver gang de skulle på fest, hvilket var sjelden, eller hver gang hun skulle i et viktig møte, hvilket skjedde altfor ofte, pleide hun å kle seg opp og spørre om hans mening på denne måten. Hun visste at han hadde elendig smak. Det var en av deres mange dumme, umistelige leker. Han hadde gjort det til vane å svare et eller annet mutt og sarkastisk, som at «den første var mye svartere», eller «min tante døde i en slik kjole», og det fikk henne alltid til å le, selv om hun på forhånd visste nøyaktig hvor det bar.

«Du er bare sjalu.»

«Nei, nei. Den drakten er førstevalget for en som skal forføre kåte forbrytere. Jeg lurer faktisk på om jeg så den samme da jeg strømmet Hot Judges 3 her om dagen.»

Hun smilte.

«Er du rett og slett litt sjalu? På ordentlig?»

«Ha! Det skulle du vel ønske.»

«Nåå. Hvorfor så dyster, lille venn?»

Hun gikk mot ham mens hun strøk hendene oppover lårene, langs brystene og opp i nakken.

«There is a time to mourn ... and there is a time to dance», begynte hun.

«Nei. Absolutt nei. Ikke …»

Hun gikk tett opptil ansiktet hans og egget ham med hoftene. Plutselig slo bena over i noen frenetiske steppebevegelser. De nakne føttene med røde tånegler vispet urytmisk mot gulvet. Han lukket øynene. Selv om hun hadde gjort slike oppvisninger for ham hundre ganger før, ble han fremdeles pinlig berørt.

«Du burde nok komme deg på jobb. Du vil ikke være sent ute første dag.»

Hun kastet trassig på hodet og begynte på sin vesle monolog.

«See, this is our time to dance. It is our way of celebrating life. It’s the way it was in the beginning. It’s the way it’s always been. It’s the way it should be now», resiterte hun med overdreven amerikansk aksent.

«Jeg er ikke i humør nå», sa han.

Hun geipet mot ham.

«Forrige århundres fremste filmkunst er ikke noe man trenger å være i humør til. Den bare er. Evig og uforanderlig.»

Han ristet på hodet.

«Herregud, er det kunst du kaller det nå.»

Astrid var selverklært filmelsker, med en utstudert tarvelig smak. Hun pleide å ta ham med på gammeldagse flatfilmer som ble spilt i en soppangrepet kinosal under Steinvågbroa, en morbid, månedlig seanse som ble frekventert av flere av byens skyggekarakterer som utelukkende hadde til hensikt å plage alle med anekdoter fra byens kulturliv i gamle dager. Det var en motegreie. Folk ga hva som helst for en dose overpriset nostalgi og en eske popcornsurrogat med smørerstatning. Under andre omstendigheter kunne Paul gå med på at disse filmene hadde en slags livsbejaende naivitet som han i svake stunder kunne føle seg løftet av. Da Kevin Bacon i rollen som Ren McCormick i Footloose leverte sin avgjørende tale med utstudert timing, og når karakterene mot slutten forente seg i en glitterstrødd, manisk og absurd danseseanse, var det vanskelig å forholde seg helt likegyldig der han satt i det røde, overpolstrede kinosetet. Og da de så Flashdance! Jo, det var noe. Synet av skuespilleren Irene Caras tær, som ble surret i bandasjer mens introen til Maniac spilte, og siden hoftene, lyssatt av det som bare kunne være solen filtrert gjennom rent, løvtynt gull, var noe nær en total sanseopplevelse. Men å bevege seg fra denne private gleden til faktisk å innrømme at han hadde latt seg rive med, slik de andre jublende eslene gjorde, der de satt og vrinsket med mulen i godteposen, det var utenkelig for ham. Slike folk – Astrid var blant dem – fant en uforståelig glede i å dele opplevelser. Selv syntes han at det såkalte fellesskapet alltid bidro til å forminske og tilskitne de positive følelsene han med stor møye tilstrebet seg.

Mens han satt der og famlet etter ordene som kunne forklare dette uten at det virket idiotisk, hadde Astrid allerede snudd seg og gått til klesskapet. Han kunne se på ryggen hennes at hun tross alt ikke var fornærmet. Så godt kjente han henne. Alt var som det skulle. Han så mørkt på tingenes tilstand, hun siterte forferdelige dansefilmer fra 1980-tallet. Yin og yang, ild og vann, og så videre. Etter tyve år i rollen som Den pessimistiske mannen behersket han fremdeles kunsten å forføre henne med sin dysterhet.

Astrid stappet den løse strømpeholderen på plass i skapet og tok en kjole ned fra en av knaggene. Hun skiftet mens han så på. Det var et syn han aldri ble lei. Gardinene i vinduet gled sakte fra hverandre og åpenbarte det fattige februarlyset utenfor. Huset lå vakkert til like over Åsefjorden, i ly av en kunstig voll som skjermet det mot vestavinden. I dagslys hadde de utsikt til Sunnmørsalpene i sør, men nå, i de mørke morgentimene, så han bare noen svake omriss ute på plenen. Det var silhuettene av fem rododendronbusker. Lysene fra huset ble reflektert i vinduene på et nedslitt lysthus i det sørvestre hjørnet av tomten. Foran det lå en mørk haug som besto av rustne hageredskaper og en ødelagt bensindrevet plenklipper som antakelig hadde blitt satt bort i skam en gang på 2020-tallet. I det fjerne så han de svake omrissene av hvite gjerdestolper som markerte eiendommen. Paul så etter brillene. De lå ikke på sin vante plass på nattbordet.

«Hva tror du?»

Det var ikke nødvendig å svare. Hun så fantastisk ut i den grå kjolen med splitt. Hun så det selv. Med en ny, uimotståelig hoftevugging forsvant hun ut på kjøkkenet. Paul ble sittende og stirre ned på gulvet og føttene som liksom sto der og ventet på resten av ham. Så forskjellige de var, han og hun, selv om de tynne, nesten hårløse leggene hans faktisk kunne tilhørt en kvinne. Neglen på venstre lilletå var gul og tykk av neglesopp. Slik hadde den vært helt siden tyveårene. Astrid påsto at han kunne stanse det ved å svelge én enkelt kapsel med nanomedisinske roboter. Det ville han ikke. Han stolte ikke på dem. Dessuten hadde han ikke lenger bruk for fullkomne tånegler. Han var førtito, han hadde ikke fantasi til å se for seg en eneste situasjon hvor han ville få bruk for fullkomne tånegler.

«Ønsker du meg lykke til, da?»

Hun sto foran ham igjen, med vesken over skulderen og frokosten i hånden, klar til å dra. De hvite tennene forsynte seg grovt av hvitt eplekjøtt. Et øyeblikk vurderte han å slå en ny vits, men tok seg i det.

«Lykke til i dag. Jeg er glad i deg.»

Da lyden av Astrids fottrinn i den belgiske marmorgrusen utenfor hadde dødd ut, reiste han seg endelig fra lenestolen, som nå hadde fått en farge midt mellom sausebrun og lilla. Han hentet rent undertøy i skapet. Klokken var halv åtte. Han ville komme for sent på jobb. Det hendte nesten aldri. Han hadde lovt studentene en ekskursjon ned til havet for å se på rur denne dagen. Man kunne lære alt mulig av rur. Av alle de havlevende skapningene var rur hans favoritter. Tidevannstabellen var gunstig. Det ville være fjøre sjø klokken ti. Enn så lenge var det oppholdsvær også, noe som var nærmest naturstridig på denne tiden av året. Februar pleide å være en fryktelig måned. Stormsesongen klemte ut sine siste, skrekkinngytende pust før den måtte gi tapt for vårens våte salighet. Men nå var det stille.

Med subbende skritt gikk han tilbake til sengen, plukket opp sjalken og satte tryptancellen tilbake på plass. Han strømmet elevene en kort beskjed, ba dem bruke de to første timene til selvstudier i Brock, ellevte kapittel, om organeller og eukaryoter. Temaet sto ikke på pensum før til neste år, men slik det lå an med dem, kunne en viss prematur innsikt i livets opprinnelse umulig gjøre noen skade. Han vagget mot badet. Da han kom til døren, ble han nok en gang stående og nøle. Hvorfor nøye seg med to timer? Hvorfor ikke la dem arbeide på egen hånd resten av dagen? Som om noen på hele det hersens universitetet ville savne ham! Hva gjorde han i det hele tatt i det klasserommet, annet enn å være en slags barnevakt?

Pauls karriere hadde ikke blitt slik han hadde drømt om. I starten, i hvert fall de to–tre første årene, bar han fremdeles på en barnslig forestilling om at han skulle dumpe over ett av svarene på livets gåter. Det var denne tanken som hadde gjort ham interessert i forskning i utgangspunktet, det at han, med sin tankekraft alene, kunne definere virkeligheten på nytt. Etter fem år på universitetet hadde han ingen ønsker om å bli ansatt i et næringsmiddelfirma eller i laboratoriet på et sykehus. Han ville ikke ha en overbetalt konsulentjobb, som de fleste av sine medstudenter. Det han ønsket, var bruddet. Den store og verdensomveltende oppdagelsen, den kopernikanske vending. Denne drømmen var noe ikke engang universitetsstudier hadde klart å kurere ham for.

I møte med virkeligheten som universitetsstipendiat, og senere professor, ble han kvitt mange av disse vrangforestillingene. En av de mest desillusjonerende oppdagelsene var at han måtte bruke så mye av tiden sin på å undervise. Det var ikke det at han hatet tanken på å overlevere kunnskap til nye generasjoner, men han følte rett og slett ikke at han fikk det til. Det var som om ordene aldri nådde helt frem til studentene, som om han hadde en grotesk talefeil som fylte dem med vemmelse og vrangvilje, slik at uansett hva han sa og hvor sant eller fornuftig det var, brøt det ikke gjennom deres helt grunnleggende avsky for ham. I femten år hadde han undervist i marinbiologi ved det vesle universitetet i Ålesund. Ved siden av dette, i altfor korte tidsintervaller, forsket han på et smalt, men spennende felt: Gruppen av krepsdyr kalt rankeføttinger. Det var her han hadde fått sitt beskjedne gjennombrudd, det som gjorde at han holdt ut og tidvis gledet seg til å gå på jobben. Rankeføttinger opplevde en enorm vekst langs norskekysten, samtidig som mange av artene gjennomgikk ekstreme mutasjoner. Doktorgraden han hadde skrevet om det svartstilkede andeskjellet, Lepas anatifera, var det første vitenskapelige arbeidet som påviste at denne arten hadde begynt å formere seg her. Tidligere hadde den vært en tilfeldig gjest i norske farvann, men nå vokste bestanden hurtig og satte dype spor i det allerede skjøre økosystemet. Først og fremst skyldtes dette den økte havtemperaturen. Nordsjøen og Norskehavet var to grader varmere enn på starten av 2000-tallet. Andeskjellene, som levde i havoverflaten og festet seg til skip, vrakgods og søppel, forsynte seg grovt av mikroplankton som ellers ville vært mat for raudåte, som siden skulle mettet fisk og fugl. Rapportene strømmet inn om enorme kolonier som drev i land på strendene, med de døde pedunklene viftende slapt i brenningene, som hos en druknet hydra.

Før hendte det at kollegaer fra andre universiteter spurte hvorfor han viet så mye av tiden sin til rankeføttinger. Gruppen var allerede svært godt beskrevet, sa de, mange av artene så langt tilbake som hos Darwin. Han kunne gitt mange forskjellige svar. Den forklaringen han oftest brukte (ikke fordi den var den sanneste, men fordi det var den eneste folk syntes å forstå) var denne: Under sin utrettelige disseksjon av tusenvis av svartstilkede andeskjell hadde han funnet enorme mengder plast. I laboratoriet plukket han et titalls mangefargede plastbiter ut av magesekken på hvert dyr og la dem over i petriskålen, der de på slutten av dagen dannet et tuttifruttidryss av menneskelig latskap og ubetenksomhet. Plast i havlevende organismer var i seg selv ikke noe nytt. Fenomenet hadde for lengst mistet sin sjokkeffekt, det var bare ett i en evig syklus av skrekkscenarier som journalister med sin begrensede faglige forstand gjorde til motefenomener. Det forandret ikke det faktum at omfanget i dette tilfellet var enormt. Andeskjellene inneholdt så mye plast at det tydet på en ny og konsentrert kilde til forurensing i de øvre vannlagene. Etter doktorgraden hadde Paul presentert disse bifunnene for en kollega ved Havforskningsinstituttet i Tromsø, Torry Stenseth, som kom med en hypotese om at en av de enorme marine søppelhaugene i det nordatlantiske kretsløpet kunne ha unnsluppet flytedikene som holdt dem i sjakk, og fulgt Golfstrømmen og den norske Atlanterhavsstrømmen nordover. I så fall ville omfanget være større enn den gigantiske plastsuppen som ble oppdaget utenfor California femti år tidligere, The Great Pacific Garbage Patch. Dette sendte sjokkbølger langt inn i regjeringen. Alle visste hvordan det hadde endt i USA: Etter noen tiår hvor forurensningen tilsynelatende holdt seg i ro, hadde en kjede av tropiske orkaner skylt plasten inn over kysten og etterlatt det en gang så naturskjønne Big Sur som en marin ørken med tilnavnet Big Slush. Skulle tilsvarende skje i Norge, ville alt liv langs kysten være truet, og med det, hele den norske økonomien.

I løpet av kort tid kunne man se enorme skip med kilometerlange lenser som liknet sløve sjøuhyrer, kretse rundt og rundt i horisonten. Oppryddingsarbeidet, som fremdeles pågikk, hadde så langt kostet over to hundre milliarder kroner. To statssekretærer og en minister hadde mistet jobben som en direkte konsekvens av Pauls forskning. Men ingen hadde nevnt hans navn.

Torry Stenseth fra Havforskningsinstituttet, derimot, ble en hyppig gjest på middager hos ulike miljøstiftelser og i Næringsdepartementet. Han ble innstilt til tre miljøpriser, en av dem for fremragende innsats for det globale biologiske mangfold. Inntil nylig hadde bare en håndfull mennesker i hele Europa brydd seg om svartstilkede andeskjell, men nå sto dyrene i fare for å bli et symbol, en representasjon av interesser. De kunne lide samme skjebne som lundefuglen, fryktet Paul, en gang en interessant og vakker skapning, nå utryddet, men fremdeles levende som begrep, noe småborgere liksom uanfektet lot falle på bordet under middagsselskaper for å vise sine upåklagelige verdier. Om noen sa lundefugl mens nøttesteken ble skåret opp, var man nærmest forpliktet til å rulle med øynene og lage ulyder.

Saken fortsatte sin seiersgang i mediene, og Torry Stenseth ble en mer og mer populær figur, av den sorten journalister kontaktet om de trengte en stemme. Paul angret på at han hadde gitt fra seg æren så lett. Han innså at han som forsker antakelig var over middagshøyden allerede. Dette var det nærmeste han ville komme en vitenskapelig bragd. Det var for sent å være et ungt geni, for sent å gjøre en strålende debut. Alt han hadde å se frem til, var det jevne slitet.

Om han hadde samvittighet til det, kunne han prøvd å ta æren fra Stenseth. Han kunne bevist at han var den rette opphavsmannen, fått informasjonsavdelingen ved NTNU til å ta bilder av den heroiske forskeren som pekte på kart, viste frem grafer, la ansiktet i alvorlige folder og manet til redsel og redelighet. Men det kunne han bare ikke tillate seg. Ingenting lå fjernere fra hans person. Han ville ikke være en av disse apekattene som spilte trekkspill for en godbit. Om han fikk velge, ville han ikke engang vite av konsekvensene av sin egen forskning. Han anså sitt arbeid for avsluttet idet han leverte fra seg rapportene eller artiklene sine. Hadde Darwin bekymret seg mer for konsekvensene av evolusjonsteorien – ja, hadde han et sekund fått innblikk i de utallige kriger og lidelser han åpnet for – ville han aldri ha offentliggjort den. Nøytralitet, tenkte Paul, en nøytralitet så streng at den fra utsiden måtte likne likegyldighet, måtte være utgangspunktet for alt han tenkte og gjorde. I det øyeblikket han arbeidet for noe eller noens skyld, selv om det var for en god sak, ville han bli hemmet og tenke dårligere. Derfor sa han til seg selv at den eneste instansen han aktet å stå til rette for, var selve vitenskapen. Han var en brikke i en prosess som kunne strekke seg over århundrer, den sakte akkumulasjonen av noenlunde sikker kunnskap, hvor utgangspunktet var at han måtte ønske å ta livet av sine egne ideer og hilse velkommen enhver som kunne motbevise det han sa. Alt annet var å gjøre seg til en nyttig idiot for grupper med uvisse motiver.

I årene som fulgte parkerte han drømmen om å vende opp ned på verden. Demonstrativt inntok han det motsatte standpunktet: Han ønsket seg ingenting annet enn det jevne, trøtte arbeidet. For var det ikke der den virkelige æren fantes? I den banale grunnforskningen, det lave og oppnåelige, den sorten usminkede gjerninger som avviste alle friere i døren og i stedet leverte, jevnt og trutt, nødvendig informasjon inntil den uspektakulære døden en dag inntraff, og det var det. Han var såre fornøyd med å være ingen, hvis det å være noen samtidig betydde å være en klovn.

Det han derimot kunne tenkt seg å bli hedret for, tenkte han der han nå sto på badet og barberte seg sakte og metodisk, var nettopp det utrettelige og uselviske som hadde preget resten av karrieren. En simpel takk hadde vært nok. Muligens en pris eller et legat som ankom med bud, overlevert i en gammeldags manilakonvolutt med diskré gullkanter. Et æresdoktorat i Bonn eller Zürich, tildelt den sorten forskere som sørget for at de vitenskapelige hjulene snurret, som ikke var redd for å ta i møkka og stinke deretter, og som hatet å gå i mottakelser og drikke blomstervann med direktører. Han drømte i høyden om tilgang til en liten leilighet for gjesteprofessorer. Ikke noe storslått, men et enkelt arbeidsværelse i en eller annen hovedgate i en europeisk universitetsby, hvor det fantes et lite bakeri i første etasje som var viden kjent for sine uøkologiske, næringsfattige og morderisk ihjelsukrede makroner.

Han ble fremdeles opphisset når han tenkte på Stenseth, selv om saken lå flere år tilbake i tid. Såpass frustrert ble han at han øyeblikkelig bestemte seg for å ta et bad og roe nervene før han gikk på jobb. Den natten han hadde bak seg, ville etterlatt en svakere mann som et skjelvende kryp. Han behøvde ikke ha dårlig samvittighet for å ta seg et bad. Han kledde av seg den gule bambusbokseren han hadde sovet i, og krummet tærne mot gulvet. Det var et ubegripelig vakkert gulv som besto av en ubrutt, eggehvit marmorplate med sjatteringer i gult og grått. Hvordan hadde de installert det? I sin tid, med kran, antakelig. Eller helikopter. Det var et gulv som trosset all fornuft. Det fantes ikke marmor i noen som helst rimelig nærhet, det måtte ha blitt fraktet tusenvis av kilometer. Den forrige eieren måtte ha vært en storkar, en luring. Han kunne bare drømme om å få til noe liknende.

På kommando begynte badekaret bak ham å bruse. Vannet kom opp fra tre blanke dyser i bunnen av karet og slapp fra seg tykk damp. Snart var den vesle utsikten mot hagen borte bak et grått slør. Metodisk tørket han ruten med håndkleet, fra topp til bunn. Han stilte seg tett inntil det mannshøye glasset. De hadde ingen naboer på sørsiden. Ingen kunne se ham der han sto naken og omstrømmet av lys i baderomsvinduet. Følelsen var like banal som den var befriende.

Han gikk til badekaret, senket seg ned i det varme vannet og ble liggende helt stille. Små luftbobler festet seg i kroppshårene. Paul lukket øynene. Han la seg tilbake i det deilige vannet og drømte om en ny Komplayette, uvitende om at han var i ferd med å ta sitt siste varme bad noensinne.