Ellen Emmerentze Jervell

Fjellfolk

Roman

Det begynder at bli et brændende spørsmaal,

om naturens sande

venner gjør klokt

i at berette om sine fund.

PETER WESSEL ZAPFFE

Prolog

DET FØRSTE BARNET, desember 2001, Ullevålsveien, Oslo

Naboen spilte treg jazz i leiligheten ved siden av, og Katrine dro på seg en ulljakke og tøfler. En eim av råte slo mot henne i kjellertrappen.

Hun trakk opp døren til boden og så innover mot stablene av esker merket med svart sprittusj. Barneskoene, arkivmappene fra jobben og helsekontrollene. Bøkene, LP-ene, bildene. Hun holdt hardt i dørkarmen da hun gikk inn, lot så tyngdekraften ta overhånd og sank sakte ned mot betongen til hun ble sittende med bena utstrakt foran seg. Vannrørene i taket ga fra seg en pipende lyd, hun kjente stoffet i nattkjolen trekke til seg fukten fra gulvet.

Katrine hadde holdt julekalenderen bak ryggen da hun gikk ned, kanskje for å slippe å forklare seg hvis hun møtte noen i trappen, kanskje for å unngå å forholde seg til hva hun var i ferd med å gjøre. Kalenderen hadde vært en gave. En gave fra henne til barnet, ikke en eksklusiv gave, akkurat, men en hyggelig gave, et tegn på omsorg, sånt som mødre gjør for barna sine og som hun ikke hadde gjort på flere år. Hun hadde kjøpt den en dag for sent, men likevel. Barnet hadde blitt overrasket da hun satte den frem. Overrasket og glad. Det hadde vært et uvanlig øyeblikk.

Katrine la kalenderen på gulvet ved siden av seg og lente hodet mot veggen. Barnet hadde åpnet tre luker, de resterende 21 var urørte, bare små stiplede linjer i papiroverflaten ga løfte om sjokoladefigurene som skjulte seg bak tallene.

Hun ble sittende stille på gulvet og tenke på barnet. På hva hun skulle svare neste morgen, når barnet begynte å lete og spørre etter kalenderen. Men det var uansett for sent. Hun åpnet luke nummer fire, puttet den lille brune kaninen i munnen og tygget raskt. Hun orket ikke tenke, ville ikke tenke, kunne ikke tenke, hun åpnet luke etter luke, fylte munnen med billig sjokolade, lot den seige blandingen av spytt og kakao og melkepulver gli rundt i munnen, nedover halsen, lot sukkerrusen spre seg i blodet, lot den utmagrede kroppen synke sammen før hun la seg flatt på ryggen og pustet sakte ut.

Da hun åpnet øynene, så hun rett inn i en pappeske. VIDDA, sto det med blokkbokstaver på siden.

Det øverste bildet i esken var større enn de andre og helt blankt, som nytt. Da fingrene hennes strøk over overflaten, klebet den mot huden.

Hun holdt fotografiet opp mot lyset, så på Hardangerjøkulen i bakgrunnen. Blå is, hvit snø. De røde stripene i snøen var jern fra bakken under, pleide Fredrik å si. De svarte stripene kom av forurensing fra krematoriene på kontinentet.

Katrine så seg selv stå i forgrunnen på bildet, fregnene og smilet, de begynnende rynkene ved munnviken. Hodet hennes var tippet bakover mot skulderen hans. Det hadde vært en lek for Fredrik å ta bildet, alt var en lek for ham den gangen, han hadde satt kameraet på en varde og trykket på selvutløseren, og uten at hun fikk det med seg, sto han der og gjorde seg til, han liksom jublet med den høyre armen. Den venstre pekte mot det ufødte barnet i magen.

Hun ble sittende og stirre på Fredriks ansikt, på de hvitblå øynene og skjegget, det bustete håret og det altfor store smilet. Det gjorde henne rasende. Hun tok tak i bildet med begge hender og rev en revne på skrå over ham, så over seg selv, over Hardangerjøkulen, over skyene, snøen og himmelen.

Katrine lente seg over pappesken og trakk opp bilde etter bilde, rev og rev, kastet de små bitene rundt seg i et stadig raskere tempo. Da hun var kommet halvveis i esken, ga hun opp, la seg tilbake på gulvet og trykket julekalenderen sammen. Det knirket i den gjennomsiktige plasten så kaninen, sauen, hesten og alle de andre dyrefigurene ble forvrengt, som små misfostre.

I

DET ANDRE BARNET

Frida sitter på en stol av hardplast, med føttene vendt innover. Hun vrikker hoftene sidelengs over setet, føler seg kriblete i kroppen og klarer ikke sitte stille. Hun har nettopp bladd gjennom en gammel utgave av Se og Hør. Nå piller hun på magasinets hjørne og lar blikket flakke frem og tilbake mellom to strektegninger som er teipet med fettete fingre mot tapetet. En eldre dame sitter og halvsover i andre enden av rommet.

Det er stille på venteværelset, og det lukter ingenting, det vil si, det lukter som man tenker at «ingenting» lukter, en blanding av desinfiseringsmiddel, klor og gummi. Frida skraper skosålen mot gulvet.

Med ett dukker legen opp i gangen. Han er slank og liksom krokete i ryggen, og han beveger seg uvanlig fort. Han småjogger bortover laminatgulvet, ser rett mot Frida, stopper opp, snur seg og roper mot sekretæren at han «trenger påfyll». Han lukker døren til kontoret bak seg med et smell.

Frida hadde time halv elleve. Det er et kvarter siden. Hun har lyst til å gå selv om hun har bestemt seg for å bli, og hun har reist seg og satt seg igjen flere ganger.

Inne fra legekontoret hører Frida en merkelig dunking mot veggen. Hun ser sekretæren haste inn døren med en liten hvit kopp i hånden, hører henne si noe til legen, hører ham svare og ser sekretæren haste ut igjen. Så blir det stille. Ett minutt. To.

Hellberg, roper legen ut i gangen.

Frida Hellberg, roper han.

Frida beveger seg sakte. Hun kan fremdeles rekke å ombestemme seg. Hun kan snu nå. Nå? Nå. Nei.

På et lite skilt ved dørhåndtaket står det Dr.med. Anders Aslaksen.

Legen blir sittende bakoverlent på kontorstolen sin idet Frida passerer ham. Han strekker ikke ut hånden til en hilsen slik leger pleier, nikker i stedet mot krakken på andre siden av skrivebordet og lener bakhodet mot nakkestøtten.

Da Frida setter seg, ser hun at han skjelver på hendene.

Hva kan jeg hjelpe deg med?

Han sier det med en brå, nesten sint stemme.

Frida kjenner seg tom i hodet. Hun drar igjen glidelåsen på den rosa hettegenseren hun bruker som ytterjakke, og klemmer armene rundt midjen. Hun ser på ham. Forestiller seg legens kropp under den hvite frakken, hårene på brystet, føflekkene på den høyre siden av magen, navlen som er nesten helt grunn. Pusten hans, smilet. Frida rister på hodet, stopper tankerekken.

Jeg må kvitte meg med et barn, sier hun.

Hva sa du? sier han.

Et barn, sier hun.

Jeg hørte det.

Abort, sier hun.

Legen begynner å le.

Er jeg rød i pannen? sier han.

Hæ?

Frida, Frida, Frida, sier han.

Hun svarer ikke, kjenner magen trekke seg i en merkelig krampe mot ryggraden.

Er jeg rød i pannen, lille Frida? sier han.

Litt, kanskje? sier hun.

Ja, ja, sier han og smiler.

Der ser du, Frida. Litt rød, ja.

Han ler igjen.

Og du vil at jeg skal henvise deg til abort? sier han.

Legen bøyer seg fremover og klikker med datamaskinmusen som om han søker opp noe på skjermen foran seg. Frida ser at han titter mot henne over kanten, at han lar blikket gli fra ansiktet hennes og nedover kroppen, helt ned til føttene og opp igjen. Hun blir kvalm.

Hvor langt er du på vei? sier han.

Åtte uker, sier hun.

Sikker?

Frida rister på hodet.

Visste du ikke hva du holdt på med, du, da?

Det virker som han prøver å holde latteren tilbake.

Unnskyld? sier Frida.

Sa du ja til noe du burde sagt nei til, Frida?

Jeg vil ha en henvisning til abort, sier hun, og stemmen hennes blir lysere midtveis i setningen, som om stemmebåndene ikke holder hele veien.

Sikker på det?

Ja, sier hun.

Helt, helt sikker?

Frida holder blikket festet på gulvet. Hun tenker på døren, på gangen, på bilveien utenfor og alt det grå som er synonymt med friheten for henne. Hun nikker.

All right, da, Frida. Sånn er det, sånn blir det, sier Anders Aslaksen og strekker armene mot taket.

Frida løfter hodet langsomt og stirrer rett på ham.

Sånn blir det, sier hun.

DET FØRSTE BARNET, september 1989, Hardangerjøkulen, Hordaland

Katrine hadde mørkebrune ben med skille etter sokkene over anklene og et tykt lag av fregner over hver skulder. Hun fulgte etter Fredrik langs stien.

Hun gikk i nøyaktig samme tempo som ham, holdt blikket festet på de svarte støvlene hans som beveget seg opp og ned, og hun reagerte ikke da han ba henne se på lyngen, se på fargen på steinene, på solskinnet mot fjellskrentene, hun så bare rett ned, ned på den brune bakken og støvlene og stien foran.

Fredrik hadde invitert henne med på vidda den første natten hun sov hos ham. Det hadde tatt måneder med beiling før hun lot seg overtale til å bli med ham hjem, hun hadde likt ham godt helt fra starten av, men var samtidig bekymret, bekymret for at han skulle angre seg når han først ble kjent med henne, for at hun skulle gi seg hen, åpne seg og så miste alt igjen. Men Fredrik ga seg ikke. Han fulgte henne hjem etter hver fest, la stjålne epler i postkassen hennes, sørget for at hun alltid hadde en arm over skulderen, et glass i hånden og nye innbundne romaner på nattbordet. Han var besatt av henne, som man sier. Han, han som alle ville ha, han ville bare ha Katrine.

Hun hadde ikke turt å si at hun var redd for fjellet da han spurte. Hadde ikke turt å si at hun aldri hadde vært steder uten folk før, at hun egentlig aldri hadde gått i naturen, ikke sånn, i hvert fall, og at hun ikke var så tøff som hun virket som når hun satt i tettsittende kjoler med mørk leppestift og snakket om sjeldne sykdommer, på nettene. At hun egentlig ikke var tøff i det hele tatt.

Det var ikke før han stoppet midt på stien, smilte og la en hånd under haken hennes for å løfte ansiktet hennes mot sitt, at alt raknet. Katrine så opp på himmelen, den lange, snirklete veien foran dem, det uendelige landskapet, og hun ble plutselig så liten, så forferdelig liten og ubetydelig og maktesløs og umulig, hun kjente pusten flytte seg høyere og høyere opp i brystet, halsen snurpet seg sammen, hun kjente det snurre i hodet, svimle for øynene.

Jeg klarer ikke, hvisket hun, og etterpå ble det mørkt.

Fredrik holdt rundt henne hele tiden. Han holdt rundt henne mens han trakk teltet ut av sekken, mens han trykket teltpluggene ned i den tørre jorden, mens han fant frem soveposene og mens han tente opp primusen. Han holdt rundt henne da hun for lengst hadde sluttet å skjelve, da hun pustet vanlig igjen, da hun hadde fått mat i magen og kyss over hele seg; han holdt rundt henne og barnet inni henne og hvisket i øret hennes at han alltid skulle passe på dem.

Innsiden av teltduken ble full av damp. De var som limt sammen, svette og glade, og Fredrik lo av ansiktsuttrykket hennes, måten hun spente muskelen mellom øyenbrynene på, hvordan leppene hennes dirret. Han lo, og hun slapp seg ned i armene hans og ble liggende der.

Etterpå åpnet de glidelåsene på soveposene og innerteltet, og han la hendene på magen hennes. Det var som om han kunne kjenne barnet der inne allerede, sa han, selv om de begge visste at det var for tidlig.

Fredrik nynnet. Han nynnet alltid, selv når ting var vanskelig, og alltid glade melodier, som om tonene som kom ut av ham speilte hvor annerledes han var sammensatt inni. Han nynnet og dro fingrene gjennom Katrines hår, hengte seg fast i en floke og prøvde å løse den opp.

Jeg gleder meg til å bli kjent med barnet, sa han.

Han skjøv ansiktet forsiktig langsmed den varme huden på halsen hennes.

Hvem tror du det kommer til å likne mest på? sa Katrine.

Deg, så klart, sa han. Det håper jeg i hvert fall.

Mitt utseende og din personlighet? sa hun.

Katrine rullet over på ryggen og ble liggende og se på ham. Han var solbrent på nesen og på toppen av ørene. Hun lukket øynene og åpnet dem igjen. Så på det ene smilehullet som dannet et konstant krater i kinnet hans, og tennene og skjegget. Vannperlene ytterst på øyenvippene.

Noe sånt, sa han.

De ble liggende stille en stund, begynte å puste i takt, de gjorde ofte det uten å vite det, og kanskje synkroniserte pulsen deres seg også da. Det kan skje, Katrine hadde lest det. Pulsen er ikke som vi tror, den tilpasser seg.

Hun smøg seg helt inntil Fredrik og skjøv leppene mot øret hans.

Jeg håper hun får dine øyne, hvisket hun.

DET ANDRE BARNET

Frida møtte Ham en natt i august.

Liker du det hardt, hvisket han langs nakken og opp mot Fridas øre mens hun sto i dokøen. Hun snudde hodet så vidt og så rett inn i to hule, mørkegrønne øyne.

Et tynt lag av svette glinset langs kanten på overleppen hans, og hun kjente ham straks igjen. Det svarte håret som hadde hengt ned over pannen da han satt på scenen og leste. Stemmen. Måten han hadde bukket på, raskt og påtatt tilfeldig, og hvordan han lukket øynene og ristet på hodet av de oppmøtte som klappet, før han slentret inn på bakrommet der Frida og en kollega hadde satt frem øl og potetchips til ham.

Han var like høy som Frida og mer selvsikker enn han var attraktiv. Hun smilte mot ham med den ene munnviken, gjorde seg søt og bluferdig og blunket sakte. Det var et av hennes varemerker. Det fungerte alltid.

Ta meg med hjem, sa han før han la armen om hoften hennes.

Hun hadde ikke så veldig lyst, men heller ikke så lite lyst at hun sa nei, hun var ikke en sånn som sa nei, egentlig, hun sa vel stort sett bare ja, Frida, i alle fall når det var menn som ham som snakket til henne, menn som ikke bare hadde store overarmer og mørke stemmer, men som kunne noe, som var opptatt av noe, som var noe, var noe mer enn det hun var, som kanskje ville vise seg å være verdt det hvis hun bare klarte å undertrykke sin første indre motstand.

Når han ringer på i ukene og månedene som følger, er han ofte så full at han sliter med å snakke. Men det gjør ikke noe. Frida har myknet. Hun hjelper ham av med klærne og stryker ham over håret og nakken, lar ham rive i blusen eller kjolen eller T-skjorten hennes og holde henne etter hestehalen. Det hender hun gråter da, men aldri sånn at han merker det. Og hun gråter uansett mest av glede, det minner hun seg selv på.

Han roper navnet hennes når han kommer, og han etterlater seg mørkerøde merker langsmed hoftene og armene hennes. Når hun ser dem dagen etter, blir hun skamfull og stolt samtidig. Sporene etter ham får henne til å likne en tiger.

EDVARD

Det er november på Fagerborg, og det er en leilighet i første etasje i en stor villa med nakne syrinbusker og tynne, hvite bjørkestammer i hagen utenfor. Det er stille her, helt stille.

Edvard våkner på teppet i gangen. Han kunne vært død, men han er det ikke.

Når han ikke ligger på gulvet som nå, liker Edvard å løpe i skogen. Han liker å kjenne melkesyren pumpe i musklene i oppoverbakkene, liker at tankene siver ut av hodet jo raskere han beveger seg, liker lukten av jord og bark og furunåler. Edvard er også glad i å lese kart. Og han liker å høre på værmeldingen og å lage systemer.

Tilfeldigheter gjorde at Edvard tilbrakte sitt arbeidsliv i oljebransjen. Han var en viktig mann en gang, en som tok avgjørelser som betydde noe, ikke bare for enkeltmennesker, men for hele landet, verden til og med, og han bar ansvaret med en uvanlig ro og nøkternhet. Men det er mange år siden. Nå har han andre bekymringer.

Edvard prøver å overleve, og det er ikke gitt at han skal klare det. Han er gammel, han har falt og han blør fra hodet.

Han vet at gamle mennesker blør på en annen måte enn unge mennesker. Med alderen svekkes hjertets muskelmasse, kraft og funksjon, og mindre blod pumpes ut i kroppen per minutt. Gammelt blod er ikke det samme som ungt blod.

Edvard åpner øynene, blunker, men selv med oppsperrede øyne ser han bare mørke skygger av møblene og veggene og taket. Han slikker seg over leppene, kjenner en søt, nesten kvalmende smak mot tungen. Med hånden stryker han væsken som renner fra tinningen over kinnbenet, nedover kjeven. Han forsøker å løfte hodet, men får det ikke til.

Petra sitter noen meter unna og uler. Hun skraper med poten mot gulvet, rister på nakken og uler igjen. Edvard kan ikke se henne ordentlig, men han kan høre henne, og han blir roligere av tanken på at hun er der.

Nå er det slutt, sier Edvard mot dyret.

Lyden av stemmen hans er høyere enn ventet, det er som om ørene først kobler seg ordentlig på når han hører seg selv snakke, og at alle de små lydene også får innpass da: lyden av vinden mot trærne i hagen, knirkingen av tregulvet i etasjen over, den regelmessige dunkingen av vegguret på kjøkkenet, åndedragene som hever og senker seg i brystkassen hans.

Så finner de meg her, fortsetter han. De finner meg død om tre uker, etter at naboen har varslet om lukten.

Edvard strekker ut armen, forsøker å lokke på hunden. Den flytter seg ikke. Han smiler, men han er ikke glad.

Det går en time, og den går umerkelig. Edvard våkner igjen. Gjør det samme som sist, prøver å reise seg, gir opp, trekker flak av det nå størknede blodet over ansiktshuden og nedover halsen.

Fingrene hans leter seg frem til bukselommen i mørket, og det er vanskelig å komme til, han klarer så vidt å trykke den hovne hånden innunder stoffet.

Det mest dyrebare Edvard eier, det eneste han egentlig bryr seg om og det første han husker på når det begynner å klarne i hodet, er en bleknet papirlapp. Lappen binder Edvard til vidda, Hardangervidda. Heldigvis ligger den i lommen hans fremdeles.