HÅKON ØVREÅS

BLÅSE

ILLUSTRERT AN
ØYVIND TORSETER

Åse så at det sto en ugle på nattbordet. Den så nesten ekte ut, men det var visst bare en trefigur som stirret på henne med to store, runde øyne. Hun hadde aldri sett den før.

Hun dro på seg strømpebuksa og genseren fra i går. Med ugla i hånda løp hun ned trappa. Moren satt ved kjøkkenbordet og drakk kaffe. På andre siden av bordet så Åse bare en avis brettet ut som en vegg.

– Pappa! sa Åse. – Er du hjemme?

Den store avisa rørte på seg, og faren kikket over kanten. Åse satte trefiguren på bordet.

– Tusen takk for ugla, sa hun.

– Hva er det for en rar fugl? sa faren. – Den må ha fløyet hit selv.

– Det er bra du kom, sa moren. – Nå kan du hjelpe til her hjemme. Det er ikke lenge til markedet, og jeg har altfor mye å gjøre.

På kalenderen som hang ved siden av kjøleskapet, sto det «VINTERMARKED» med store bokstaver. Åse hadde tegnet et rødt hjerte på dagen faren skulle komme hjem, og det var mandagen etter markedet.

– Hvorfor kom du så tidlig? sa Åse.

– Jeg måtte jo komme hjem med ugla til deg, sa faren.

– Den var jo faktisk litt fin, sa Åse og strøk på figuren.

I det samme begynte det å dundre i veggene. Det var storesøstra til Åse.

– Du må ikke la Gro spille så høyt, sa faren.

– Sånn er det hver morgen, sa moren og sukket.

Musikken dunket. Det var som om det sto et orkester i trappa opp til andre etasje. Moren stønnet.

– Nå som du er hjemme, kan vel du snakke med henne, sa hun.

– Hun roer seg sikkert snart, sa faren og brettet opp avisa si igjen.

Da Åse gikk til skolen den morgenen, var det tynn is på sølepyttene. Åse likte å tråkke forsiktig ut på isen slik at det knaste under føttene, og den mørke isen ble hvit av sprekker. Men da siste time var ferdig, hadde isen smeltet. Store vanndammer lå overalt.

Hun gikk sammen med Rune og Atle. Nedenfor gamlehjemmet var det en diger søledam i gangveien. De måtte gå opp i skråningen for å komme rundt.

– Veit dere at det skal komme en riking til bygda? sa Atle. – Han skal bygge verdens største hønsefarm her.

– Så kult, sa Åse.

– Håper ikke hønene rømmer, sa Rune. – Da blir det skikkelig kaos.

Bak gamlehjemmet vokste det høye eiketrær, og mellom trærne fikk Åse øye på noen. Det sto en gutt bøyd over det rustne gjerdet. Hun så hvem det var og ville forte seg videre, men i det samme hørte hun lyden. En svak lyd, nesten som gråt.

– Hva er det prestesønnen driver med? hvisket Åse og pekte.

– Han er bare teit, sa Rune. – Vi går videre.

Lyden var tynn og skjærende.

– Det høres ut som en katt, sa Åse.

Hun la fra seg sekken på gangveien og ville gå nærmere. Atle og Rune ble stående.

– Han kommer til å banke deg, sa Rune.

Uten en lyd listet Åse seg innpå prestesønnen. Katten var bundet fast til gjerdet. Da Åse så hvordan den mjauet og prøvde å vri seg løs, ble hun rasende.

– Stopp! sa hun. – Du plager katten!

Prestesønnen skvatt opp da Åse ropte.

– Pass på deg selv, sa han.

Åse så seg rundt. Noen store gutter sto borte ved garasjene på andre siden av sletta. Katten skrek sårt. Åse kjente den igjen på de tre hvite flekkene rundt nesa. Det var katten til fru Wang.

– Hvorfor er du så slem? sa Åse. – Slipp løs katten!

– Slipp den løs selv, sa prestesønnen og kom mot henne.

Åse stivnet til da hun så hvor høy han var. Da han gikk forbi, dyttet han til henne. Åse løp bort til katten. Kroppen var bundet fast med hyssing. Åse prøvde å vikle opp tråden, men katten jamret og vred på seg, og knuten var veldig hard.

– Jeg skal si ifra til læreren din, sa Åse.

– Jeg flytter i morgen, sa prestesønnen. – Så jeg får ikke kjeft uansett.

– Så fint, ropte Åse etter ham. – Det skal bli godt å bli kvitt deg!

Hun angret med en gang, for prestesønnen stoppet og snudde seg mot henne. I et øyeblikk var hun redd han skulle komme opp igjen, men Atle og Rune kom løpende opp bakken. De stilte seg ved siden av Åse.

– Når du har flyttet, skal vi feire med kake, ropte Atle.

– Hele bygda skal ha kjempefest! sa Rune.

Prestesønnen så på dem før han hoppet ned på gangveien. Der sto skolesekken til Åse.

– Teite drittunger! ropte han og sparket til sekken slik at den havnet uti søledammen.

Ringeklokka til fru Wang var en liten kamel i gull. For å ringe på måtte man vippe ned hodet på kamelen. Åse holdt katten fast, slik at den ikke skulle rømme. Hun var blitt våt og kald på ryggen av å bære på den dryppende skolesekken. Fru Wang åpnet døra, og katten klorte Åse på hendene da den hoppet ut av armene hennes.

– Å, tusen takk, sa fru Wang. – Du fant vesle Persefone.

– Prestesønnen plagde den, sa Åse. – Han hadde bundet den fast i et gjerde.

– Det er det verste jeg har hørt, sa fru Wang. – Plage den lille katten min!

– Men han skal flytte i morgen, sa Åse. – Så han slipper unna.

– Stakkars lille Persefone, sa fru Wang.

Da Åse kom hjem og pakket opp sekken, så hun at alt var blitt vått. Sidene i skolebøkene var klistret sammen, og det røde pennalet var grått av sølevann.