Jessica Fellowes

MITFORD-MORDENE

Strålende unge døde

Oversatt fra engelsk av

Halvor Kristiansen, MNO

TIL SIMON

KAPITTEL EN

1925

Iethvert barns liv er det et øyeblikk som markerer overgangen til voksenlivet. Det øyeblikket var ennå ikke kommet for Pamela Mitford, der hun irritert sto og skalv på trappen foran et smalt hus i Mayfair. Kvelden var skarp og kald, men det var nervene som fikk henne til å skjelve. Louisa Cannon sto ved siden av henne, fullstendig klar over at lyshårede Pamela ville bli kastet til løvene der inne.

«Be Koko om å komme og hente meg,» sa Pam med ryggen mot døren. «Jeg vil ikke at du skal følge meg inn. Det får meg til å se ut som en liten unge.»

«Jeg må det. Jeg lovet moren din at jeg skulle være anstand. Dessuten er det ingen her som vet at jeg er barnepiken din,» svarte Louisa, og det var ikke første gang. Reisen fra Asthall Manor i Oxfordshire til London hadde vært langdryg, til tross for at de kjente togstrekningen godt, og at en drosje hadde dukket opp utenfor Paddington stasjon nesten i samme øyeblikk som de kom ut derfra.

«Vær så snill. Gå og hent Koko.»

Med Koko siktet hun til Nancy, den eldste av seks søstre og én bror i familien Mitford. Louisa hadde jobbet for familien i fem år og kunne ramse opp kallenavnene deres som om det var en fransk gloseprøve. Motvillig ringte hun på, og døren ble åpnet urovekkende raskt av en jente som nesten var som et speilbilde av Louisa: omtrent like høy, med det samme mørkeblonde håret, selv om hennes var satt opp under en kyse, og hun var iført en kjole som så ut til å være av god kvalitet, om enn godt brukt, sannsynligvis en hun hadde arvet, slik Louisa hadde arvet sin etter Nancy. Det rene ansiktet hadde et trett uttrykk, men fregnene på den lille nesen fikk henne liksom til å lyse opp. Hun la merke til at Pamela sto med ryggen til, og de to tjenerne utvekslet et megetsigende blikk om at de befant seg i samme båt.

«God aften,» sa Louisa. «Vet du om miss Nancy Mitford er her?»

Hushjelpen så ut som om hun var på nippet til å le. «Det er best jeg spør hvem som lurer på det,» sa hun på en dialekt som Louisa hørte var fra sørsiden av elven.

«Det er søsteren hennes, miss Pamela,» sa Louisa. «Men hun vil ikke bli med meg inn, og jeg får ikke lov til å la henne gå inn alene. Kan jeg få komme inn og snakke med miss Nancy?»

Hun nikket og holdt opp døren. «Bli med meg.»

Inne i hallen pekte jenta på en dør og forsvant inn gjennom en annen. Louisa syntes det var rart at hun ikke ble vist inn i tråd med etiketten, men snart forsto hun hvorfor. I den svakt opplyste stuen sto to store, slitte lenestoler vendt mot den sprakende, knitrende peisen. Fra hver av dem strakte en lang, tynn arm seg mot den andre. Den ene, en kvinnes, var iført en svart silkehanske som nådde henne til over albuen; den andre var en herrearm der håndleddet var dekket av en stiv, hvit mansjett og ermet til en smokingjakke. Den hanskeløse hånden hadde en stor signetring i gull. Lekent flettet de sammen fingrene som i et slags dukketeater. Hånden til mannen skjøt frem og parerte, mens kvinnens hånd dasket lett, trakk seg tilbake og lot seg enkelt fange igjen.

Louisa hadde stått og betraktet dette litt for lenge da hodet som tilhørte den behanskede hånden, kikket rundt ørelappen på stolen. Louisa hadde for lengst kommet over sjokket ved bobsveisen til Nancy, og nå likte hun den. Ansiktet var ikke pent i tradisjonell forstand, men hadde sine yndige trekk, med det filmkritikere ville kalle «rosenknopplepper» med mørkerød leppestift, en liten nese og store, runde øyne som nå myste mot den forhenværende barnepiken. Louisa registrerte den sedvanlige blandingen av kjærlighet og utålmodighet.

«Unnskyld meg, miss Nancy,» sa Louisa. «Jeg kom for å gi beskjed om at miss Pamela er her.»

Da kikket mannen på henne. Ansiktet var fullt av kanter og flater, og håret var gredd så flatt og glatt at det så ut som om hodeskallen var dekket av et flak med bladgull. Sebastian Atlas. Han hadde vært med Nancy til Asthall Manor noen ganger, til tross for at lord Redesdale ble hummerrød i ansiktet ved synet av ham, til datterens fryd og lady Redesdales misnøye, selv om hennes reaksjon ikke var like intens. Om lord Redesdale var ild og raseri, var lady Redesdale is og sinne.

«Hvorfor kommer hun ikke bare inn, da?» mumlet Sebastian. Han viftet bort fingrene til Nancy og sank ned i lenestolen. Han strakte ut den andre armen etter et glass whisky.

Nancy sukket teatralsk og reiste seg. Hun glattet på den skrukkete silkekjolen med hundrevis av ørsmå svarte og hvite perler i sikksakkmønster langs falden. Det var den mest moteriktige kjolen hun hadde, kanskje den eneste, og hun brukte den så ofte at guvernante Blor holdt på å bli sprø av det.

«Jeg beklager, miss Nancy,» sa Louisa og bestemte seg raskt for å bruke tiltaleformen, selv om de hadde gått bort fra den seg imellom for lenge siden. «Men miss Pamela vil ikke at jeg skal følge henne inn. Hun synes det ser barnslig ut å ha med seg barnepike.»

Litt av det gamle uttrykket til Nancy kom tilbake da, og hun smilte skjevt til Louisa. «Så tåpelig hun er,» sa hun. «Det er nesten på moten med anstand igjen, men det vet naturligvis ikke hun.»

Det var Nancy som hadde foreslått for foreldrene at Pamela skulle komme til London, bli med henne på en fest eller to og vise seg frem litt, slik at de kunne invitere noen av dem til Pams fødselsdagsball neste måned.

«Hvis ikke,» hadde Nancy forklart, «ber dere dem om å komme på festen til en fremmed midt i ødemarken, og da vil de tro at vi er desperate. Ting er ikke som før. Det er 1925 nå, Farve.»

«Hvorfor skulle det ha noe å si hvilket år det er?» hadde faren svart tvert.

«Det har alt å si. Du må omgås de rette menneskene. Du kan ikke dra på hva som helst.» Men det var ikke helt sant, hadde Nancy tilstått for Louisa. Det var ingenting «de rette menneskene» likte bedre enn å dukke opp på hva som helst når som helst, så lenge det var fri flyt av vin og utsikter til en het dans. De visste at de var midtpunktet i enhver forsamling, og alle andre havnet i skyggen av deres pulserende lys. Louisa visste at det riktignok var Pamelas bursdag, men Nancy hadde planlagt å gjøre det til sin egen fest.

Planen for denne kvelden var en middag hjemme hos lady Curtis, moren til Adrian og Charlotte. Nancy hadde møtt Adrian gjennom Sebastian under sommerens Eights Week i Oxford, den årlige regattaen i roing og den eneste gangen kvinner var invitert til middag innenfor universitetets gule steinvegger. Hun hadde begynt å spille ukulele bare noen måneder tidligere og hadde fortalt Louisa at den hadde trollbundet mennene der som om hun var en slangetemmer i Marrakech.

Nancy og Louisa hentet Pamela på trappen utenfor inngangsdøren, og sammen gikk de tre inn i hallen. Hushjelpen hadde forsvunnet, men lyden av jazz fra en grammofon drev ned fra overetasjen.

«Må du også være med?» hvisket Pamela til Louisa mens de gikk forsiktig opp den smale trappen. Den eldste søsteren viste vei. «Jeg er tross alt sammen med Nancy.»

«Jeg lovet lady Redesdale det,» minnet Louisa henne på. Hun syntes litt synd på jenta hun var ansvarlig for. Tidligere hadde hun hørt henne gråte stille på badet før hun kom ut med en knapp som hadde løsnet fra kneppingen i skjørtet. Pamela sa ingenting, men ga den til Louisa, som var like taus mens hun fant frem nål og tråd og sydde den på igjen, stående foran jenta som hikstet lavt.

Idet de gikk opp trappen, stålsatte Louisa seg for det som ventet henne. Hun hadde fått noen glimt av Nancys venner på Asthall, men det var ikke det samme som å se dem i deres naturlige omgivelser, der de fritt kunne hengi seg til trendene i Den nye tiden. De gikk inn i rommet, og for Louisa føltes det som å forsvinne inn i sosietetssidene i Tatler, bare i farger. Det gikk et øyeblikk før øynene til Louisa vennet seg til konturene av unge menn og kvinner tett sammen, med trekk som både ble myknet og fremhevet av de flakkende flammene i peisen og lampettene med glasskjermer som sto rundt omkring. Hun festet seg ved detaljene: rød leppestift på et tomt glass, sigaretter i lange munnstykker som truet med å svi håret til enhver som sto i nærheten, hårbånd med forseggjorte fjærer som hang ned, og vågale purpurrøde sokker som kom til syne når en mann la bena i kors. Pamela var blitt slukt hel av folkemengden som Jonas av hvalen, så Louisa fant seg en stol inntil veggen der hun kunne følge med på jenta hun var anstand for, og på vennene til Nancy.

Adrian sto ved siden av en gedigen peis og støttet seg mot peishyllen med fingertuppene mens han holdt frem glasset for å få mer whisky. Han overså bekymringsløst den unge mannen som skjenket i. Louisa kjente ham igjen fra bilder i avisene, vanligvis under en skandalepreget overskrift om oppførselen til «De strålende unge», og også fra beskrivelsen til Nancy. Den kraftige stemmen hans kom som et sjokk; det virket ikke som om den tilhørte kroppen hans, som var tynn som en buorm. Det mørke, bølgende håret var ikke helt temmet av hårpomaden, og de lyseblå øynene som var litt blanke, fulgte nøye med på kragebenet til Nancy idet hun nærmet seg. Sløyfen i halsen var knyttet opp, og han hadde en våt flekk foran på skjorten fra en drink som var blitt overrakt litt for brått. Louisa visste at Adrian ble betraktet som lokkeduen – hvis han kom på festen til Pamela, ville han være dominobrikken som fikk alle de andre til å takke ja.

«Hvem er det du har med til meg, min kjære?» spurte Adrian. Han snakket til Nancy, men så rett på den yngre søsteren. «Hun ser ut som et lam på vei til slakteren, stakkar.» Han lo og tømte glasset.

«Dette er Pamela,» sa Nancy. «Hun er bare sytten år ennå, så hun er faktisk et lam. Vær snill mot henne, A.» Hun sendte ham et blikk som Louisa visste betydde det motsatte.

Pamela rakte ham hånden og sa med mest mulig voksen stemme: «Så hyggelig, Mr. Curtis,» noe som fikk ham til å brøle av latter.

«Så gammeldags,» sa han og viftet bort hånden hennes. «Vi snakker ikke slik, kjære deg. Kall meg Adrian. Hva vil du ha å drikke?» Han snudde seg for å prikke mannen med whiskyflasken på skulderen, men ble avbrutt av et stønn fra en kvinne som satt i en stol like ved ham. Hun hadde enda mer uregjerlige krøller, for håret hennes var lengre og sto ut, og selv om øynene hennes var brune og ikke blå, hadde hun noe av det samme furtne draget om munnen som Adrian. Hun var tynn, hun også, med kinnben som vitnet om århundrer med omhyggelig avl.

«Bare overse broren min,» sa hun, «han er kjedelig og altfor uforskammet. Jeg heter Charlotte, forresten.»

«Jeg heter Pamela.» Hun sa ikke noe mer, ble bare stående taus. Bortsett fra noen få måneder i Frankrike hadde Pamela tilbrakt hele livet i barnefløyen sammen med broren og søstrene, eller guvernanten og Louisa. Dette var ukjent terreng.

«Kom, sett deg her,» sa Charlotte idet hun halte seg opp av stolen, tok to drinker fra et brett og rakte den ene til Pamela. Pamela tok imot glasset, takket henne og drakk en stor slurk, men begynte straks å hoste og harke, og da hun tørket seg om munnen med håndbaken, ble den tilklint av leppestiften hun hadde dristet seg til å ta på i drosjen.

«Å, søren klype!» utbrøt hun og fikk Charlotte til å le.

«Så søt du er,» sa Charlotte. «Kom, jeg har et lommetørkle, la oss tørke det bort. Men du må innrømme at det var litt komisk.»

Pamela nikket lettet og fniste.

Før Charlotte var ferdig med å tørke av haken til Pam, bråstanset hun og stirret på Nancy. Louisa så at hun trakk opp en reiseklokke som sto på peishyllen. «Har den stoppet?» spurte Charlotte.

Nancy stanset og blunket overdrevet til henne. «Festtid,» sa hun. «Jeg stiller alltid klokkene en halvtime tilbake for å gi oss litt mer tid.»

«Morsomt,» sa Charlotte og fortsatte.

Louisa snudde seg bort og ble glad da hun så at Clara Fischer kom gående gjennom rommet. Clara, som familien Mitford omtalte som «Amerikaneren», var tjueen år og nærmere Nancy i alder, men hun var mye snillere mot Pamela. De hadde tilbrakt litt tid sammen på Asthall, der de lekte med hundene, pratet ivrig om sine mange og ulike hundespørsmål, om at de skulle ønske dyrene kunne snakke, og de hadde fundert på hva de eventuelt ville si. Clara var pen på en enkel og behagelig måte, med blondt hår i perfekte bølger og fyldige, rosa lepper. Hun gikk alltid i lyse farger og lette, tynne stoffer som fikk henne til å se ut som om hun kunne rulles ut som en snelle med chiffonbånd.

Hun gikk mot Pamela. «Hei … Jeg visste ikke at du skulle komme i kveld.»

«Det ble bestemt i siste liten,» sa Pam. «Farve var ikke særlig begeistret for ideen.»

«Nei, det skal du få meg til å tro.» Clara smilte skjevt til henne. «Jeg må innrømme at jeg forstår ham godt. En gjeng med slusker.»

Pamela kikket rundt seg. «Jeg synes ikke de ser så fæle ut.»

«Ikke la deg lure. Her, gjør plass til meg.»

«Clara,» sa Charlotte, men det var ikke mye varme i stemmen. «Har du sett Ted? Han sniker seg alltid ut for å ringe den elendige Dolly, eller hva?»

«Ja. Han står der borte.» Clara kastet et blikk mot peisen og hevet et perfekt nappet øyebryn. «Jeg lurer på hva de tre hvisker og tisker om.»

Ved siden av Nancy sto Adrian og en annen mann, mindre og mørkere med lang hake og så innsunkne øyne at de knapt var synlige. Clara og Charlotte hadde kalt ham Ted, men Louisa kjente ham igjen fra avisene som lord De Clifford. De tre virket litt ustødige der de sto, og alle knegget av latter før den som hadde ordet, hadde fullført setningen. Nancy måtte ha merket at de så på dem, for hun snudde seg og vinket.

«Kom bort hit,» sa hun. «Vi planlegger noe helt vidunderlig.»

Charlotte gikk bort til dem, men de langsomme skrittene avslørte motviljen hun følte; Clara fulgte etter, men snudde seg for å få med Pamela. «Hun mente deg også.»

«Trekk nærmere, venner,» sa Adrian. Han snakket høyt, og kommandoen fikk Sebastian til å dukke opp fra ingensteds hen og smyge seg opp til Charlotte, der han ble stående sammensunket. Det så ut som om han kjedet seg, men Louisa visste at dette var en vanlig kroppsholdning for Nancy og vennene hennes. Hun reiste seg for å lytte til samtalen idet de samlet seg i en ring foran peisen. Stemmen til Adrian ble ikke lavere, men begynte å saktne og bli utydelig, som en grammofonplate på feil hastighet.

«Ted har kommet med en glimrende idé. Vi skal arrangere en skattejakt.»

«Hva? Nå?» Munnen til Charlotte fikk et enda mer furtent drag. «Jeg forstår ikke hvorfor dere fortsetter som de idiotene …»

«Nei, ikke nå,» sa Adrian. «Den slags må planlegges. På ballet til Pamela neste måned.» Han gliste bredt og slo ut med armene som en sirkusdirektør som nettopp har kunngjort at tigrene kommer like etter trapesartistene.

Pamela bleknet. «Å, jeg tror ikke Farve …»

«Klapp igjen, kvinne.» Louisa rykket til da Nancy brukte det slemmeste kallenavnet hun hadde på søsteren, et hun hadde funnet på for flere år siden for å erte Pamela for at hun tidlig fikk kvinnelige former. «Han trenger ikke å få vite det. Vi kan gjøre det etter at foreldrene våre har lagt seg. Da har vi hele huset til rådighet, og landsbyen også om vi vil.»

«Det er best vi unngår at en eller annen tåpelig avisjournalist får ferten av det,» sa Sebastian og fanget blikket til Ted. Pressen fråtset i det hver gang en ung adelsmann rotet det til for seg selv i den viltre galskapen som hersket under skattejaktene i London. Men adelen elsket skattejakter: Louisa husket å ha hørt at selv lord Rothermere hadde rykket inn en gåte som ledetråd i Evening Standard.

Clara klappet i hendene. «Ute på landet, mener du? Å, det kommer til å være bekmørkt og skikkelig skummelt! Det er helt perfekt.»

«Ja,» sa Adrian, «og Nancy har fortalt meg at det ligger en gravlund rett utenfor hagemuren.» Han humret lavt og svaiet litt bakover før han rettet seg opp igjen. Nancy lo.

«Vi trenger ikke å rase rundt i biler heller. Vi kan gjøre alt sammen til fots. Alle kan skrive en gåte hver, med en alminnelig gjenstand til svar. La oss si ja alle sammen, og så kan vi jobbe parvis.» En smart plan for å få flest mulig til å takke ja til invitasjonen, tenkte Louisa.

«Hvem vinner?» funderte Clara.

«Den første som blir ferdig, naturligvis,» sa Adrian.

Og slik gikk det til at tjueto år gamle Adrian Curtis planla sin egen død tre uker senere.

KAPITTEL TO

Guy Sullivan hadde sittet bak skranken siden klokken åtte om morgenen, og foreløpig hadde han tatt hånd om nøyaktig tre saker. En gammel dame som var kommet for å takke den hyggelige unge overkonstabelen som hadde hjulpet hennes Tibbles ned fra taket dagen før, en mann som ble innbrakt for fyllebråk, og som nå sov ut rusen på en av cellene, og en gullring som var blitt funnet på fortauet, pussig nok ved Golden Square. Pliktoppfyllende hadde Guy registrert meldingen, erklæringen og den funne gjenstanden, hadde fått signert og arkivert alle skjemaene, og nå sto han bak disken og prøvde ikke å besvime eller gjespe for femte gang. Klokken var halv elleve på formiddagen, og det var minst to timer igjen til lunsj og sju timer til han kunne gå hjem. Han ville ikke virke utakknemlig for stillingen han hadde fått. Hadde han kanskje ikke lengtet etter å bli overkonstabel i Scotland Yard? Han la fremdeles sin stolthet i å polere emblemet på hjelmen, og støvlene skinte som om de var av glass, men noen ganger var det vanskelig å si om han var til nytte, eller hvordan han skulle komme seg videre. Guy hadde vært politimann – det vil si, ekte politimann, ikke ansatt i jernbanepolitiet slik han hadde vært før – i snart tre år, og han lurte på når han kunne søke om å bli kriminalbetjent.

Han hadde prøvd å snakke med sjefen, kriminalbetjent Cornish, men det falt i fisk før han i det hele tatt kom i gang. Cornish benyttet gladelig anledningen til å minne den unge overkonstabelen på at han jobbet i verdens beste politistyrke, og hvis han ville bli forfremmet, måtte han gi dem en god grunn til at han fortjente det, ikke bare stå og vente på at belønningen skulle komme. Men så lenge han måtte holde seg på kontoret, slik han hadde måttet de siste sju månedene, skjønte han ikke hvordan han skulle kunne vise initiativ. Politimennene som kom til skranken med «saker», ville ikke at en som ham skulle blande seg inn, og enhver som kom inn for egen regning, måtte sendes videre til en annen overkonstabel, for Guy fikk ikke forlate sin post.

Han glattet på håret og pusset brillene for hundrede gang den morgenen. Han lurte på om det var synet – så dårlig at han ikke hadde fått lov til å kjempe i krigen – som gjorde at sjefen ikke ville gi ham viktige saker. Han var blitt litt ertet av de andre da han ikke hadde kjent igjen ansiktet til stasjonens førstebetjent en morgen han kom inn uten uniform. Guy hadde forsøkt å hevde at det ikke var på grunn av dårlig syn, men ganske enkelt fordi han aldri hadde sett ham i sivile klær, men det hadde vært som å helle bensin på bålet. Skadefro hadde de spurt hvordan Guy skulle kjenne igjen en beryktet kriminell dersom han hadde kledd seg ut. Cornish hadde overhørt oppstyret og spurt hva som foregikk, og helt siden den dagen hadde Guy vært avskrevet for patruljering. Det virket i hvert fall slik.

Mens Guy vurderte om han skulle sortere den utgående posten alfabetisk eller vanne planten ved inngangsdøren, ble han oppmerksom på en ung kvinne i uniform som kom bort til skranken. Det var et relativt sjeldent syn. Det gikk rykter om at det bare var femti kvinner i hele politistyrken. Et par år tidligere hadde uniformerte kvinner fått myndighet til å foreta pågripelser, noe som hadde forårsaket stor uro blant mennene. Likevel ble kvinnene vanligvis sendt ut på ufarlige oppdrag som å finne bortkomne barn eller katter. Guy hadde knapt snakket med noen av dem. Denne kvinnen hadde han sett en eller to ganger før, og han hadde naturligvis lagt merke til det pene smilet hennes, men det mest iøynefallende ved henne i dag var den sprellende gutten hun holdt i øret. Hun marsjerte bort til skranken og stilte seg foran ham, pustet dypt og virket både rasende besluttsom og selvtilfreds.

«Jeg tok ham i å stjele epler fra trillebåren på markedet ved St. James,» sa hun i et tonefall som var ment å antyde at hun ofte innbrakte hardbarkede kriminelle til skranken på Vine Street politistasjon. Han bestemte seg for å være med på leken.

«Jeg tør vedde på at det ikke er første gang han gjør det heller, er det vel?»

Politikvinnen smilte takknemlig. «Nei, det skal være sikkert og visst.» Hun pustet langsommere, men slapp ikke taket i øret. Gutten – han så ut til å være rundt fjorten år – var liten for alderen og senete, men kunne enkelt ha revet seg løs. Sannsynligvis hadde han mest lyst til å hvile på en celle og få seg en tallerken suppe med litt brød til. «Jeg tror kanskje vi bør notere personalia først, og så får vi høre med overbetjenten hva vi gjør med ham.»

«Naturligvis, konstabel,» sa Guy og fikk henne til å smile tilfreds igjen, noe han oppdaget at han likte godt. Stoltheten gjorde den høye, slanke kroppen hans enda høyere, som en katt som viser seg frem. Louisa Cannon var den siste jenta som hadde hatt den virkningen på ham, og han ristet på hodet ved tanken. Guy vendte tilbake til arbeidet, noterte guttens antakelig falske navn og adresse og tilkalte en konstabel som skulle føre ham til cellen. Politikvinnen ble avfeid så snart konstabelen kom, og Guy så at hun ble lang i masken.

«Den klarte du fint,» sa han. «En pågripelse allerede, og det er ikke engang lunsjtid ennå.»

«Ja, jeg antar det,» sa hun nedstemt. Guy observerte den nette figuren, iført en perfekt strøket uniform, med slanke ben over de solide, svarte støvlene med lisser som liksom ikke sto i stil til figuren hennes. Hun kikket rundt seg for å forsikre seg om at ingen andre hørte henne. «Det er bare det at …»

«Hva da?»

«Jeg får aldri gjøre noen av de viktige tingene. Du vet, ordentlig politiarbeid. Jeg trodde kanskje de ville la meg føre ham til cellen, men jeg antar at de slipper ham ut i ettermiddag, tror du ikke?»

Guy trakk på skuldrene, men bestemte seg for at han ikke burde avfeie henne med noe nedlatende eller unnvikende. «Ja,» innrømmet han, «antakelig gjør de det. Det er ikke tilstrekkelig grunnlag for å sikte ham. Men du gjorde det rette likevel. Neste gang er jeg sikker på at han vil tenke seg om to ganger.»

«Ja, kanskje det. Takk.» Hun rettet seg opp for å gå, men så snudde hun seg mot Guy igjen. «Hva heter du, forresten?»

«Overkonstabel Sullivan,» sa han, og så tilføyde han med mildere stemme: «Men du kan kalle meg Guy.»

«Det skal jeg gjøre,» sa hun, «hvis du kaller meg Mary. Jeg er konstabel Moon.»

«Mary Moon?»

«Ja, men ikke prøv deg engang. Jeg har hørt alle vitsene du kan forestille deg, og noen du ikke kan forestille deg også.»

Mens begge lo av dette, kom en annen overkonstabel bort til Guys side av skranken. «Hvis dere ikke har noe bedre fore enn å stå her og fnise, kan dere gå inn på møterommet. Cornish innkaller alle som ikke er ute og patruljerer i dag.» Han hastet videre og ga beskjed til noen andre.

Mary lyste enda mer opp og gikk av sted med det samme, men så stanset hun og snudde seg. «Kommer du ikke?»

«Jeg kan ikke,» sa Guy. «Jeg får ikke forlate skranken.»

«Bare i fem minutter?»

Guy ristet på hodet og følte seg dum.

Mary gikk tilbake. «Hør her – gå du, så skal jeg stå i skranken så lenge. Jeg er sikker på at det går greit en kort stund.»

«Men hva med …?»

«De lar meg ikke gjøre noe ordentlig politiarbeid uansett. Gå du, så kan du fortelle meg om det etterpå.»

Guy prøvde å nøle litt lenger for å vise henne at hun ikke måtte gjøre det hvis hun ikke ville, men ga straks opp. Han var desperat etter denne muligheten.

Det var fullt på møterommet, og kriminalbetjent Cornish sto foran og snakket allerede til de ivrige politimennene. Guy listet seg inn og stilte seg inntil veggen. Ørene sto praktisk talt på stilker, så ivrig var han etter å høre hva som ble sagt. Cornish hadde rykte på seg for å være en bølle, men han hadde gode resultater å vise til, så det grove språket hans ble akseptert, og mange mente det egnet seg godt til utfordringene de sto overfor. «Hva gjør du i politiet hvis du ikke tåler det?» var en frase Guy hadde hørt noen ganger, men den var heldigvis aldri blitt rettet mot ham. Dressen til Cornish hadde et finere snitt enn man skulle forvente hos en kriminalbetjent, og han var kjent for å kjøre en nydelig, splitter ny Chrysler, noe som også var litt overraskende for en mann med hans lønn. Det gikk rykter om smøring og bestikkelser, men ikke noe håndfast, og Guy hadde ofte sett at disse ryktene ble etterfulgt av et likegyldig skuldertrekk, et slags «hvorfor ikke?» som alltid gjorde ham nedstemt. Men etter tre år i London-politiet hadde han ikke sett mye som vitnet om menneskets gode natur.

«Dere tror julen betyr at en tykk mann klatrer ned skorsteinen for å gi dere votter,» buldret Cornish, «eller en ekstra stor fylt kalkun til lille Tim» – han stanset for å le av sin egen spøk – «men for kjeltringene der ute handler det bare om å ta, ikke om å gi. Og de venter ikke på den første luken i adventskalenderen.» Noen få politimenn lo høflig, som om de oppmuntret en opptreden under premieren på en varieté. «Vi har grunn til å tro at miss Alice Diamond er tilbake for fullt og leder De førti tyvene i Oxford Street, Regent Street og Bond Street. De siste par årene har hun merket at vi har pustet henne i nakken, så hun har herjet i distriktene og i de regionale byene i stedet. Men ting tyder på at hun har kommet hjem til jul, og denne gangen må vi utvide nettet for å fange henne. Så jeg vil ha flest mulig av dere i gatene, og dere må rapportere til meg ved slutten av hvert skift. Er det oppfattet?» Han glodde olmt på forsamlingen. «Bra. Still dere opp, så vil overkonstabel Cluttock fordele oppgavene. Dere må jobbe parvis og i sivile klær.» Han myste en siste gang på de rakryggede mennene i rommet før han gikk.

Guy kikket hjelpeløst rundt seg. Alle var raske til å finne en partner, iblant bare med et blunk eller et nikk for å bekrefte faste partnerskap. Guy følte et stikk av savn etter sin tidligere kollega Harry, som hadde fortsatt i London, Brighton & South Coast Railway-politiet etter at Guy ble overført til Scotland Yard, men som hadde sagt opp for noen måneder siden for å jobbe som musiker på de nye jazzklubbene som poppet opp i byen. Det var ikke det at Guy ikke hadde venner, eller i det minste vennlige bekjentskaper på stasjonen, men dette dreide seg ikke om en vennlig sjel å sitte ved siden av i kantinen mens du spiste pai og potetmos. Dette handlet om hvem som kunne hjelpe deg å få en fangst som påkalte oppmerksomheten til Cornish, en partner som kunne gi deg anerkjennelse, ros og forfremmelse. Sju måneder bak skranken hadde ikke fremstilt Guy som en politimann som ville lykkes med å følge spor og skygge folk. Lammet så han at de andre forlot rommet parvis, som dyrene som triumferende gikk om bord i Noahs ark. Da de siste hadde gått, nærmest som et par leende hyener, samlet overkonstabel Cluttock papirene sine og gjorde seg klar til å gå. Guy gikk bort til bordet hans og begynte å snakke, men munnen var tørr, og ordene kom ut som kvekking.

«Unnskyld meg, sir.»

Cluttock så på ham, og det skinte i barten. «Hva er det?»

«Jeg lurte på om jeg kunne få tildelt en oppgave, sir?»

Cluttock vred hodet overdrevet mot alle kanter av rommet. «Jeg ser ingen andre her. Du hørte sjefen. Dere må jobbe parvis.»

«Ja, sir. Jeg har en partner, det er bare at hun …» Han stanset og tenkte seg om i brøkdelen av et sekund. «De er ute på et annet oppdrag for øyeblikket. Men de er snart tilbake, og da kan vi dra ut.»

«Navn?»

«Mitt, sir?»

«Nei, skopusseren til kongen av England sitt. Ja, ditt navn.»

«Overkonstabel Sullivan, sir. Og partneren min er konstabel Moon.»

Cluttock så på listen. «Dere kan dra til Great Marlborough Street. Butikkene er mindre der, så de er ikke like sannsynlige mål, men man vet aldri. Meld tilbake til meg presis klokken seks. Dere må naturligvis merke dere alt som ser mistenkelig ut, snakke med ekspeditørene og så videre. Du kjenner rutinen.» Han hevet et øyebryn og så på Guy. «Du kjenner rutinen, vel?»

«Ja visst, sir. Mange takk, sir.» Guy gliste som om han nettopp hadde åpnet julestrømpen og funnet ekte gullmynter i stedet for sjokolademynter. Han stanset opp og innså at Cluttock stirret på ham. «Jeg er her ennå, ikke sant, sir?»

«Det ser slik ut, overkonstabel Sullivan.»

«Det varer ikke lenge, sir.» Guy løp ut av rommet og tilbake til skranken.

Mary hoppet av glede da Guy fortalte henne nyheten. «Oppga du navnet mitt?» spurte hun for tredje gang. «Og han sa ikke at jeg ikke kunne gjøre det?»

Guy forsikret henne om det nok en gang. «Ja, jeg gjorde det. Og nei, han sa ikke det. Men det er et annet problem.»

«Hva da?»

«Det er meningen at jeg skal sitte bak skranken.»

«Vel … Kan du ikke snakke med vedkommende som setter opp vaktskjemaet, og si at du er blitt tildelt et spesialoppdrag? Da må de finne en annen.» Hun sperret bevisst opp øynene og foldet hendene. «Prøv, vær så snill. Det er min eneste sjanse til å vise hva jeg duger til. Jeg må gjøre det.»

Om ikke annet visste Guy hva hun følte. Han nikket og skyndte seg av sted før motet sviktet. Han ble gledelig overrasket da hans overordnede gikk med på det uten å stille for mange spørsmål. Ryktet måtte ha spredt seg om at de trengte alle mann på dekk for å finne Alice Diamond og De førti tyvene. Rekordraskt dro Guy og Mary hjem for å skifte til sivile klær og dra videre til Great Marlborough Street, på jakt etter en av landets mest notoriske kvinnelige forbrytere og banden hennes.