PEDRO CARMONA-ALVAREZ

Refrenger

Tekster om stemmer og avtrykk

What is a quote? A quote is a cut, a

section, a slice of someone else’s

orange. You suck the slice, toss the

rind, skate away. Part of what you

enjoy in a documentary technique is

the sense of banditry. To loot someone

else’s life or sentences and make off

with a point of view, which is called

objective, because you can make

anything into an object by treating it

this way.

ANNE CARSON

La llama entre los muertos para verla

pero como los otros enterrados

no sabe, no oye, no contestó nada

y ahí se quedó sola sin su hijo.

PABLO NERUDA

¿Y a quién le importan estos recuerdos?

GLORIA GERVITZ

Para el zoológico, con todo el amor del mundo.

SIDE A

VED PORTEN DER JEG BOR

1

Denne boken begynte med et ønske om å skrive om sanger og sangere, om stemmer og fortellinger. Jeg ville skrive om mitt forhold til bøker og musikk og tekster, om lytting og repetisjoner og om hvordan musikk og litteratur for meg har fungert som underholdning, men også som dannelse. For det jeg har lest og lyttet til i livet, har hjulpet meg frem til kunnskap og erkjennelse. Bøkene har lært meg å se, å konsentrere meg om historier og skjebner og hendelser som ikke nødvendigvis har handlet direkte om mitt liv og mine opplevelser, men som likevel har resonert i meg. Jeg har lært folk å kjenne som tenker og oppfører seg annerledes enn jeg gjør. Jeg har beveget meg på tvers av tid og rom og tatt del i fortellinger fra lenge før jeg ble født, men har også kunnet reise fremover, i skriftforestillinger som er spekulative og utvidende. Litteraturen har vært en måte å flykte på, og det har jeg alltid likt; om så bare for noen få timer om gangen har jeg kunnet forsvinne fra hverdag og familie og venner og jobb.

Den argentinske forfatteren César Aira ble i et intervju spurt om hva som gjorde at han begynte å skrive. Etter å ha tenkt seg litt om nevner han guttebøkene og cowboybøkene han leste i barndommen, som siden, i fjortenårsalderen, måtte vike for Jorge Luis Borges’ og Franz Kafkas bøker. Jeg tror de fleste av oss som blir forfattere, blir det for å ha en unnskyldning sånn at vi kan fortsette å lese bøker, sier han.

Det sømmer seg liksom ikke for et voksent menneske å ligge på en sofa en hel dag og lese. Litteraturen lærer oss at det å lese er en risikabel syssel. Jeg tenker på Alonso Quijano, den gamle skrullingen som forleser seg på ridderromaner, blir ko-ko og gjenoppfinner seg selv som Don Quijote før han rir ut i verden for å slåss med ting som ikke finnes. Jeg tenker på den triste skjebnen til Emma Bovary, som tar arsenikk og dør etter at tilværelsen med legemannen i Yonville ikke svarer til hennes drømmer, for hun «har lest så mange romaner at hun ikke klarer å føle seg hjemme i virkeligheten».

Og jeg tenker på denne forkvaklede tiden vi lever i, på alt det som fyller opp skjermene vi stadig plasserer foran ansiktet: menneskemasser på flukt, enkeltskjebner brettet ut i helgebilagene, bilder av brennende byer, kirker, moskeer, gater, torg – bilder vi deler på sosiale medier som forsøk på engasjement og tilstedeværelse. Finnes det noen unnskyldning for å sitte i godstolen og lese fiksjoner? Er det ikke bedre å lese sakprosa eller se dokumentarfilm for å forstå samtiden og fortiden og, ja, fremtiden også, vel? Er ikke fiksjonen et slags skjulested?

Fra vi er ganske små, lærer vi at flukt er noe dårlig. Du skal ikke flykte fra virkeligheten. Rus er flukt, hørte jeg i ungdommen, da mamma sjekket pupillene mine etter at jeg hadde vært på fritidsklubben og spilt gitar og hun var livredd for at jeg hadde røykt hasj eller gudene vet hva.

Du skal ikke flykte fra virkeligheten, fikk jeg høre.

Som om Virkeligheten var en helt uproblematisk entitet, som om ingen kunne være i tvil om hva virkeligheten virkelig var.

I boken Decreation har Anne Carson et nydelig essay om søvn der hun blant annet skriver om Virginia Woolfs To the Lighthouse: «A novel that falls asleep for twenty five pages in the middle.» Mellom del én og tre av romanen – mellom skildringen av Ramsay-familien før og etter første verdenskrig – skriver Virginia Woolf frem et tomt hus som vær og tid tærer ned. Og gjennom husets stillhet er det som om vi hører krigen utspille seg, som en sang som plutselig dukker opp i en drøm og varsler et mareritt. Når Woolf skriver om tre dødsfall, blir disse presentert i parenteser (som om døden måtte hviskes?); Mrs. Ramsay har dødd av ukjente årsaker, datteren Prue i barsel, og sønnen Andrews død i skyttergravene skildres slik:

(A shell exploded. Twenty or thirty young men were blown up in France, among them Andrew Ramsay, whose death, mercifully, was instantaneous.)

Den bitre ironien i den utvalgte detaljen tyve, tretti som understreker hvor lite disse unge mennenes liv betydde. Den flate fortellerstemmen får oss til å tenke på hvor uvesentlig antallet døde er. Men for hvem? Døden presenteres som statistikk i begynnelsen av setningen, men når ordet mercifully dukker opp, er det som om Woolf i et glimt gir oss tilgang til et kollektivs språk: befolkningen i guttesoldatenes hjemland, nabofamilier og bekjente, som med disse ord (kan vi tenke oss) snakker om de døde, med respekt og ømhet.

Jeg tenker på To the Lighthouse som en krigsroman, selv om den ikke direkte handler om krigen. Men romanspråket viser oss at krigen ikke bare utspiller seg på slagmarken, men også i våre stuer, i våre aviser, i den gjentakende avbildningens hverdag.

Jeg var ikke et lesende barn. Barndommen tilbrakte jeg enten på en cross-sykkel eller blant bildeler og bensinlukt sammen med mine mekanikeronkler. Lesingen kom først senere, da jeg som elleveåring landet romskipet mitt på Kolbotn og måtte lære å snakke norsk. Men sterke musikkopplevelser kan jeg huske å ha hatt ganske tidlig i livet. Noen sanger, noen lyder, noen tekster som jeg la merke til, og som nå hjelper meg å identifisere hvor min musikalske og tekstuelle interesse har sitt utspring. Som ungdom skjønte jeg at sangene kunne brukes som en slags hengebro mellom den personen man har vært, og den man til enhver tid er. Og når jeg i dag blir besatt av en sang (og hører på den om og om igjen), vet jeg også at den kommer til å bli en påminnelse om akkurat disse ukene, denne tiden, disse øyeblikkene i livet, øyeblikk som vil være tilgjengelige for meg når jeg lytter til den senere.

Jeg liker å tenke på hukommelsen som en skiftende og delvis løsreven billedstrøm som treffer uanmeldt og egalitært: en håndkrem på et nattbord og din mors fallulykke. Et svimerke på et kjøkkenbord og ryggen til kjæresten din når hun går hjem med en annen. Hva som skjer når du passerer noen på gaten, innånder en parfyme som får deg til å huske duften bestevenninnen din på videregående pleide å bruke.

Denne punkteringen er billedskapende:

Du ser: et svaberg, et par blå joggesko, en hvit bil.

Hukommelsesknokler kaller Georges Perec sine nedtegnelser i boken Jeg husker. Skriftens utforskning av hukommelsen – den helt private hukommelsen – undersøker om minnet kan romme noe annet enn individualitet, singularitet og entydig privatisme. Det er som om Perec vil si: Hva skal til før mine minner blir gyldige også for andre? Eller kanskje bedre: I hvor stor grad ligner mitt liv alle andres liv?

Jeg husker at pappa tok meg med i dyreparken.

Perecs hukommelsesskrift er knokler jeg som leser må ikle kjøtt. Slik må jeg møte hans rudimentære tekster, ikke bare med empati, men også med forestillingsevne, nysgjerrighet, intelligens. Avfeier jeg det tilbakevendte blikket som uforpliktende kjæling med fortiden, går jeg glipp av det nostalgiske vesenets leting, dets kamp, en vilje til å pendle mellom tidstablåer som hukommelsen utstiller. For i tillegg til å virvle opp bilder, glimt og apparisjoner gir hukommelsen oss muligheten til å se ting annerledes enn vi gjorde før. Sammenstøtet mellom de noen ganger vilkårlige bildene minnene får frem, kan få oss til å tenke igjennom hva slags forhold vi har hatt til den verden vi har levd i, og dermed også til å fundere over forholdet (og oss selv) på nytt.

2

Underveis i arbeidet med å samle sammen og omskrive det som har havnet mellom disse permene, ble jeg også klar over at jeg måtte skrive om familien min, om oppveksten, og dermed også om erfaringen som flyktning, som innvandrer, som tospråklig. Som barn forlot jeg Chile sammen med mine foreldre og lillesøsteren min på grunn av min fars politiske arbeid under Augusto Pinochets syttenårige diktatur (1973–90), og selv om det jeg opplevde tidlig i livet, i stor grad har preget den jeg har blitt, og bøkene jeg har skrevet, så har flyktningen til tider forsvunnet litt fra bevisstheten, antagelig fordi jeg lever og har levd et liv der få ytre ting har minnet meg på min flyktningstatus.

For noen år siden ble jeg kontaktet på Facebook av en mann som hevdet å ha vært klassekameraten min i Chile da jeg var barn. Jeg svarte at jeg dessverre ikke husket særlig mye om skolen, ingen av dem jeg gikk i klasse med, skrev jeg, bortsett fra en fyr, en som ble kalt Frosken, som var bestevennen min. Da han omsider svarte, skrev han at jo, det var faktisk han som var Frosken. Jeg var alene hjemme og holdt på å gjøre ferdig en bok, men plutselig klarte jeg ikke lenger å arbeide. Jeg ble rastløs, nervøs nesten tenkte på å ringe kjæresten min, men bestemte meg for ikke å forstyrre henne på jobb. I sofaen der jeg satte meg sammen med Blixa, hunden vår, begynte jeg å skjelve.

Etter noen dager prøvde jeg å skrive tilbake, men jeg visste ikke helt hva jeg skulle si. Jeg tenkte på skoleveien fra huset vårt i det lille smuget, forbi markedet og slakteren og slakterens late hund, som lå og sov på fortauet hele dagen. Jeg så for meg bilveien mot fengselet, og jeg tror til og med jeg så for meg Frosken med en pinne i hånden, en pinne som han strakte mot en død katt vi fant inntil en lyktestolpe. Og så gikk vi oppover mot kirkegården, forbi grønnsakhandlerne og inn skoleporten på skolen der min far også hadde gått mange år før.

Hvordan var jeg? spurte jeg og følte meg håpløst trist, utladet og dum på samme tid.

Frosken svarte at han husket meg som grei, at jeg var godt likt, men det han husket best, var at jeg var helt besatt av motorsykler. Nå er det musikk og bøker som gjelder, skjønner jeg, skrev han.

I fortellingen jeg har vokst opp med og i, er det alltid familien vår som drar, vi har funnet tilhørighet i det som var vår felles flukt, våre felles erfaringer, alt det vi så og gjennomlevde etter å ha reist fra Chile. Fortellingene har vært en måte å bevare fortid, landskap, slekt på. Og slik har vi også konstruert en felles identitet, et firehodet troll hvis erfaringer har vært umulige å forstå fullt ut for andre enn oss selv. Men da Frosken besvarte spørsmålet mitt den formiddagen, skjønte jeg at jeg også var blitt borte for noen, at jeg en dag hadde manglet, at den verden jeg forlot, hadde blitt preget av mitt fravær. Det var som om jeg i et glimt så et liv som ikke ble, men som skulle vært; ikke vårt liv – det kollektive, familiære livet – men mitt liv.

Hva med historien som bare var min? tenkte jeg. Hvor finnes den?

Jeg skrev tilbake, prøvde å fortelle noe om livet mitt nå, her. Jeg er lykkelig, skrev jeg. Jeg husker ikke så mye av oss og skolen og alt det, skrev jeg, men for noen år siden skrev jeg en bok som heter Rust, og der er det en scene mellom to guttunger som sitter på taket av en bygning i Santiago og ser Hunter Hawker-flyene bombe presidentpalasset på kuppdagen. Og han ene heter Frosken, han er bestekompisen til hovedpersonen, skrev jeg. Jeg skulle ønske du kunne lese akkurat det, skrev jeg.

Han svarte: En dag kom du ikke på skolen, bare, foreldrene mine sa at faren din hadde begått underslag og stukket av til Brasil.

En dag kom du ikke på skolen, bare.

Noen dager senere skrev jeg et dikt mens jeg hørte på den uruguayanske duoen Los Olimareños og gråt som jeg ikke hadde gjort på mange, mange år.

I drømmen ser jeg en mørkhåret gutt. Han er min venn. Det er slutten på sommeren. Han skal av gårde, og han kommer ikke tilbake igjen. Den høsten står pulten hans tom, helt til det kommer en ny jente i klassen. Dette er mitt dikt. Jeg kaller jenta Marisol, for alle må ha et navn. Fortellingen stopper opp om alle bare heter hva som helst eller ingenting. Hvordan skal vi da kunne finne gravene?

3

Jeg har aldri skammet meg over å være flyktning. Da familien min måtte reise fra Chile, var jeg gammel nok til å få med meg alt som skjedde, og denne tiden er både tydelig og matt på én gang, slik tilfellet er for mange når de minnes barndommen. Visse ting husker jeg klart, nesten levende: ansiktene til foreldrene mine den natten min mor vekket meg og sa at vi måtte dra, den lysebrune pysjamasen jeg hadde på meg i bilen, putene og pleddene jeg laget om til en liten seng der i baksetet, til meg og min søster, mens vi kjørte i mørket ut av byen. Jeg husker noen uker i skjul i Santiago, hos en tremenning av min mor, og den dagen vi dro ut av landet, da vi satte oss på et fly som på rullebanen rett før vi skulle lette, ble stoppet av fire biler som tilhørte den chilenske etterretningstjenesten DINA; jeg husker at flydøren gikk opp, to menn som kom om bord og gikk gjennom midtgangen og så lenge på alle passasjerene, jeg husker foreldrene mine sine hender som knuget hverandre, røde knoker, de stive blikkene på seteryggen, søsteren min som stod på setet og pekte på bilene der ute, og det vettskremte paret som satt foran oss, mennene som bare sendte dem et blikk, og ryggene deres da de til slutt resignert reiste seg og ble geleidet ut av flyet.

Etter noen måneder i den argentinske byen Mendoza dro vi til Buenos Aires, siden foreldrene mine ikke fant arbeid verken i Mendoza eller i nabobyen San Juan, slik de hadde håpet på. De satte sin lit til at det skulle ordne seg i hovedstaden, men slik gikk det ikke, og etter hvert som pengene de hadde fått med seg fra Chile, tok slutt, ble situasjonen nokså prekær. Vi skyldte penger der vi bodde, foreldrene mine spiste nesten ikke, drakk bare kaffe.

En dag vi gikk rundt i storbyen, kom vi oss inn på den franske ambassaden. Jeg husker ikke hvordan vi klarte det, men da vi først var kommet inn, ble vi tatt imot av mange vennlige mennesker som behandlet oss respektfullt, forsiktig. Foreldrene mine var uvitende om at vi der og da kunne ha nektet å forlate ambassaden og søkt asyl i Frankrike, siden vi per definisjon befant oss på fransk territorium, og de ansatte var nok nervøse for at nettopp dette skulle skje. Foreldrene mine forklarte situasjonen de var havnet i, antar jeg, og etter en tid fikk de franske administratorene sendt oss til kontorene der FNs høykommissær for flyktninger i Buenos Aires holdt til. Der fikk vi raskt innvilget flyktningstatus og fikk snart tilgang til to små rom på et flyktninghotell. Der bodde vi og ventet på at et land ville ta oss imot som politiske flyktninger.

Foreldrene mine har alltid fortalt denne historien med stolthet, og det er også slik jeg har fortalt den. Det var en tøff tid i Argentina, men vi klarte oss. Vi ankom Norge og måtte lære en mengde nye ting, men vi klarte oss. Foreldrene mine begynte å arbeide etter bare tre måneder i landet, mamma som renholder og pappa som sjåfør. Jeg var elleve år og begynte på skole, min søster i barnehage. Jeg fikk venner, og min søster fikk venner. Foreldrene mine møtte opp på foreldremøter, fulgte oss opp, lærte seg norsk og fikk seg norske venner i tillegg til å være aktive i det latinamerikanske eksilmiljøet, som morsmålslærere, som arrangører av solidaritetsarrangementer, og senere som foredragsholdere og rådgivere.

Da jeg begynte på skolen og gikk i gang med å lære norsk, var jeg naturligvis flyktninggutten: den rare, språkløse i klassen, han som av og til sang rare sanger på spansk, som striglet stod foran klassen og stotret frem et eller annet om Chile og diktatorer og vold og forsvinninger, for i begynnelsen var dette en viktig transaksjon mellom familien vår og det norske samfunnet som hadde tatt oss imot; det var nødvendig at både lærere og elever forstod hvor jeg var kommet fra, og hvorfor. Vi rullet ned verdenskart og pekte på Chile med pekestokken, tegnet kart i o-fagsbøkene og prikket inn La Serena, Santiago, Buenos Aires. Jeg lærte nye ord hver dag, etterlignet tonefall, fakter og mimikk. Jeg syklet hjem etter skolen og slo opp i ordbøkene min mor kjøpte til meg. Jeg lærte at cristianidad på norsk het kristendom, og det var første gang jeg tenkte at det måtte være en språklig sammenheng mellom Kristin, Kristen, Christian, Krister, Kristus.

Siden jeg lærte norsk raskere enn foreldrene mine, ble det da også min rolle å være en slags formidler av historien vi nettopp hadde gjennomlevd. Jeg ble mors og fars oversetter når de ble bedt om å opptre i forbindelse med en skoleavslutning, et foreldremøte, et arrangement i den lokale kirken eller andre steder der det var lagt opp til at etniske nordmenn og nye landsmenn skulle omgås og lære hverandre å kjenne. Jeg oversatte, formidlet, fortalte og opptrådte med gitaren min når folk ville det. Og når jeg tok følge med de nye vennene mine gjennom skogen på vei til barneskolen, hendte det at de spurte meg om ting jeg hadde sagt, om sangene jeg sang, om sangerne jeg fortalte om, om hva som hadde skjedd med familien min, og hvorfor jeg ikke kunne bo i mitt eget land.

En dag fortalte jeg den (for meg) hjerteskjærende historien om drapet på visesangeren Víctor Jara til noen eldre gutter. Jara startet sin kunstneriske karriere som teaterregissør i Santiago på slutten av 50-tallet, før han ble visesanger og en viktig aktør i det som ble kalt Den Nye Sangen – den chilenske ekvivalenten til den amerikanske folkbevegelsen der Dylan, Dave Van Ronk, Pete Seeger og Joan Baez var sentrale. Víctor Jara var da også en av de mest markante støttespillerne til Salvador Allendes Unidad Popular – den marxistiske regjeringen som vant valget i 1970, og som tre år etter brutalt ble styrtet i Augusto Pinochets militærkupp den 11. september 1973. Jara ble arrestert på kuppdagen og drept noen dager senere, etter å ha blitt torturert og mishandlet på det groveste. I den versjonen jeg fortalte de nye vennene mine, fikk Víctor Jara hendene kuttet av før en torturist ga ham en gitar og ba ham om å spille, noe han også gjorde med de blødende stumpene. I ettertid har jeg forstått at det råder forvirring rundt Jaras siste timer, selv om de fleste vitnene enes om at dette med gitaren stemmer, og om hendene hans kanskje ikke ble kuttet av, så ble de i alle fall knust, fingrene kuttet av, trampet på, og også tungen ble skåret av. Jaras kropp ble i alle fall funnet den 19. september 1973 i en av Santiagos fattige bydeler, med 44 skuddsår på kroppen.

Jeg hadde allerede levd med denne typen fortellinger i flere år, med alt det de virvlet opp av indre forestillinger og marerittaktige glimt, av frykt og raseri, av sorg og avmakt. Jeg vet ikke hvordan fortellingen om Víctor Jara må ha virket på vennene mine. Etter å ha hørt på meg fortsatte de å snakke om andre ting: fotball, lærere, kompiser. Kanskje de bare hørte en merkelig, usannsynlig anekdote, som om jeg hadde fortalt dem om en enhjørning, en bevinget hest eller et sjømonster. De av vennene mine fra denne tiden jeg ennå kjenner, de som må ha hørt meg snakke om disse tingene i månedene etter at jeg kom til Norge – jeg har aldri spurt dem om hva de husker, hvordan de husker meg. Jeg er vel redd de ikke skal huske noe særlig.

Etter hvert begynte jeg uansett å snakke om andre ting, for der den argentinske hverdagen hadde vært fylt av uvisshet og redsel, var den norske forutsigbar, rutinepreget, ja trygg, og på samme tid ny, spennende og utfordrende, både sosialt og ikke minst språklig. Disse første månedene gikk, og så forsvant flyktningen litt av syne, i en malstrøm av hverdag, ungdomstid, fotball, gymtimer og litt senere: jenter og fester og elektriske gitarer.

4

I 2015 møtte Per Sandberg opp på FrPs landsmøte i en T-skjorte med påskriften Good Journey, samtidig som mennesker druknet i Middelhavet i sine forsøk på å rømme fra krig og sult. I likhet med mange andre syntes jeg gesten var usmakelig, og i noen dager gikk jeg rundt og tenkte på å skrive en kronikk til en riksdekkende avis. Jeg var fornærmet. Jeg kjente et raseri som var privat, men også kollektivt. Jeg var fornærmet på vegne av meg selv, min familie og alle familiene jeg opp igjennom livet har møtt og kjent som har måttet dra fra hjemmet sitt. Jeg kom riktignok ikke til Norge på en overfylt båt over Middelhavet, men jeg måtte like fullt forlate landet mitt, vennene mine, barndommen og familien over natten for å begi meg ut på en ferd som var forferdelig, lang, farlig og skremmende. Dette ville jeg skrive. Jeg er en flyktning, ville jeg skrive, og jeg har verken brutt meg inn i huset ditt, voldtatt dama di eller tatt jobben fra deg. Jeg er ikke en trussel. Jeg arbeider og betaler skatt. Jeg er forfatter, folk leser bøkene mine (som jeg skriver på ditt språk), jeg er karrieremessig vellykket, kollegialt respektert. Dette ville jeg skrive: Enten så er du veldig dum, eller så er du veldig slem, Per Sandberg. Det er menneskeliv du gjør narr av. Folk med fortid, med kone og mann og barn. Folk som har levd vanlige liv, folk som ler og griner som alle andre, folk som har eid butikker, vært lærere, sjåfører, akademikere, vaskepersonale, fiskere, mekanikere. Jeg ville skrive noe om hvor vanskelig det er å komme til et nytt land, å forsøke å avkode alt som er nykodet, å forstå ikke bare et fremmed språk, men også gester, vaner, alt det som finnes som kulturelle koder og tegn i det sosiale rommet som for flyktningen er nytt, fremmed og ustabilt. Jeg ville skrive om hvor utsatt man er som språkløs, som lærende; foreldrene mine var 34 og 36 år da de kom til Norge, og jeg ville skrive frem min mors ansikt da hun kom hjem fra vaskejobbene om ettermiddagene, jeg ville skrive frem de første årene, min fars skitne arbeidsbukser når han kom hjem utslitt etter å ha lempet inn og ut av lastebilen hele dagen. Og her har du en minister som gjør narr av livstraumer, av det opprivende i å måtte forlate landet sitt. Hvor mange mennesker vil frivillig forlate sitt hjem og sine nærmeste for å begi seg ut på en livsfarlig reise ingen vet om de kommer til å overleve? Dette er ikke en naiv, snillistisk holdning, ville jeg skrive. Dette er ikke sosialistisk romantikk. Dette er virkeligheten. Jeg har selv blitt vekket om natten og kastet inn i en bil som kjørte vekk. Enten så er du veldig dum, eller så er du veldig slem, Per Sandberg.

Folk som forsker på flyktningers erfaringer, bruker ofte begrepet tom tid. Flyktningens tid, ventingen, foregår gjerne på et provisorisk bosted, et mottak, en flyktningleir eller lignende. Denne tomme tiden brukes i kø foran den daglige matutleveringen, i venteværelset til et offentlig kontor eller et legesenter. Flyktningen kan verken jobbe eller utdanne seg. Alt står stille mens flyktningen venter på at livet igjen kan begynne. Makten demonstrerer sin suverenitet gjennom utsettelser og kontroll, og på denne måten sørger man også for å gi flyktningen et håp.

De økonomiske analogiene vi bruker i dagligtalen når det er snakk om tid, kjenner vi alle til: Vi sløser med tiden, kaster den bort eller bruker den opp, for tid er penger, noe verdifullt og ønskelig. Flyktningens venting representerer i så måte en investering. Om man venter lenge nok, kommer tiden igjen til å fungere som normalt. Håpet presenteres som en belønning: at avviket skal opphøre og flyktningen igjen skal få ta del i det vanlige livet. Men inntil det eventuelt skjer (eller ikke), er flyktningens liv på vent å foretrekke, for håpet som tilbys gjennom kontroll og utsettelser, pasifiserer og skaper en forestilling av ro og orden. Studier på individnivå avslører at mannlige flyktninger fra visse kulturer ofte snakker om at deres mannlighet er tatt fra dem, for de kan verken arbeide eller forsørge familien, roller som tradisjonelt sett har vært forbundet med maskulinitet. Hvis man zoomer ut fra individet, ser man at det overbyggende mediale migrasjonsbildet også er preget av en kjønnet koding: Migrasjon som menneskemasser – som overfylte båter, som horde – virker truende fordi den er bevegelig, larmende og kraftfull. Det vil si maskulin, truende.

Og om mannen er bevegelig, arbeidende og aktiv, er kvinnen det motsatte: passiv, hjemmeværende (stabil) og omsorgsfull. Den ventende (feminiserte) flyktningen som bor på et mottak, i en leir, i et reservat, representerer stillstand, passivitet. Bevegelsen er temmet, kontrollert, gjort ufarlig og avmektig.

Hva gjør så flyktningen med den tomme tiden?

På flyktninghotellet i Argentina ventet vi på brev fra Chile, fra slekten. Vi ventet på svar fra de landene vi håpet kunne gi oss asyl. Vi stod i kø utenfor FNs lokaler for å få utdelt matpenger og kuponger som kunne brukes andre steder der det også var køer. Vi ventet på at høsten skulle bli vinter, og min far satt uvirksom inne på det knøttlille rommet og ventet mens han hørte på kassetter som han lånte fra andre ventende vesener, sanger om alt det som holdt på å forsvinne eller allerede hadde forsvunnet: hjemlandet, maten, slekten, landskapet. Min mor fortalte historier om gale tanter og gale onkler, om sin barndom, om faren og fetterne og kusinene og de lange somrene de pleide å tilbringe i San Lorenzo. Hun fortalte om pappa som lærerstudent, som fagforeningsmann og fotballspiller. Den tomme tiden ble fylt med sangenes forestillinger, med hukommelse og med gjenfortellinger som skulle bevare nærheten til det som holdt på å forsvinne for oss: det som hadde vært, det som kunne – eller skulle – ha blitt.

Om ventingen ødelegger en normativ tidsoppfatning, kan dette resultere i flyktningens og eksilantens abnorme fokus på fortiden også etter at ventingen er unnagjort og livet – tiden – igjen er i gjenge.

Nostalgi blir ofte oppfattet som lett dekorativ, som uforpliktende lengsel. Vi hører på gammel country og innreder våre burgerrestauranter som amerikanske dinere fra 50-tallet. Vi går med slengbukser, polkadotkjoler, lisseløse Adidas-sko og fuskepelskåper. Men ordets opprinnelige sammensetning – av det greske nostos («hjemkomst») og algos («smerte», «lengsel») – sier da også noe om nettopp det vonde ved å huske. På 1600-tallet betegnet medisinstudenten Johannes Hofer følelsen av sykelig hjemlengsel blant soldater som nostalgi – en tilstand han mente kunne være dødelig om den ikke ble behandlet. Nostalgi som medisinsk diagnose forsvant allerede i første halvdel av 1800-tallet, og Immanuel Kant var den første som observerte at det nostalgiske vesenet i større grad lengtet etter et da enn et der. Lengselen og savnet er rettet mer mot en tid enn et sted.

5

Det går tregt med norsken. Jeg har vært her i månedsvis, men jeg kan ennå ikke alle ordene. Jeg later som. Jeg lærer meg å høre etter og slutter å spørre om hva ting betyr. Hvis jeg er i stand til å forstå fire ord i en setning på ni, tenker jeg at de andre fem må jeg kunne forstå ut fra sammenhengen. Jeg finner ut at alle ord har en slags usynlig tråd festet til et mentalt bilde; ordet «dør» betyr ingenting for meg før jeg klarer å få øye på den usynlige tråden, som knytter det lydlige til det imaginative, til forestillingen om en dør. En eldre fyr lurer meg til å tro at ordet kuk betyr lastebil, og jeg sier «Det kommer en kuk» når vi spiller fotball ute på gaten. Jeg må bli besatt av dette språket, jeg orker ikke sånn latter, så jeg begynner å lese bøker fordi det i bøkene finnes ord jeg ikke kan. Verbet erkjenne hører ikke hjemme på fotballbanen i fjerde klasse, men jeg lærer det likevel, og en dag da ballen havner utenfor dødlinjen sier jeg: «Jeg erkjenner at det er innkast.» Jeg setter meg ned etter skolen, med ordbøkene og med en roman av Lars Saabye Christensen. Jeg stopper opp ved ordene jeg ikke forstår. Skriver dem ned i en glosebok. Jeg øver meg på de vanskelige, nye lydene: sj-, skj- og den vanskeligste av alle: kj-lyden. Doble konsonanter, forskjellen mellom y og i, mellom a og æ, ø og e. Alle lydene som ikke finnes på spansk, i min spanske munn og tunge. Lesningen er semiotisk. Jeg er nødt til å dekode virkeligheten(e). Et lyskryss: rødt, gult, grønt: Dét er lesning – å gjenkjenne tegn og tolke dem og se hvordan de aktiveres i forskjellige sammenhenger. Tospråkligheten er en konstant eksilerfaring: en eks-sentrisk, outsider-posisjon. Jeg gjør randsonen til et blikkets privilegium, til grunnsteinen i mitt arbeid som forfatter, og det stammer fra disse tidlige språklige erfaringer: å bli bevisst metaspråklige anliggender, fleksibilitet og sensitivitet.

Tospråklighet er å være klar over hvordan et språk er skrudd sammen. Og dermed også at forskjellige språk er skrudd sammen forskjellig.

6

Jeg fikk aldri skrevet den kronikken. Jeg prøvde, men så stoppet språket opp. Det jeg hadde lyst til å si, ville ikke skrives på den måten, så jeg skrev dikt i stedet. Dikt om en gutt som ser en hengt prest, om en mann som blir funnet uten hode i en grøft, om en jente som en dag ikke kommer på skolen, og pulten som blir stående tom. Jeg ville skrive om hukommelse og glimt, avbildninger og spøkelser, om sanger som fortsetter å klinge tiår etter tiår, og fortellinger som aldri slutter å forundre eller berøre. Jeg ville skrive om hva det vil si å være et lesende og lyttende menneske, skrive om bruddstykker, minner, personlige, private nedslag, men også si noe om disse tingene i relasjon til plater, bøker, gjenfortellinger, historie, ja til verden.

Jeg tror ikke på datostempler. Jeg tror ikke at de tingene man en gang elsket, forsvinner etter hvert som man vokser til og begynner å like andre ting. Det er et kunstsyn – ja et livssyn – som hevder at man bør komme seg videre, at utvikling er bedre enn innvikling, at fremtiden er bedre enn fortiden, det nye er bedre enn det gamle. Men jeg tror ikke André Breton er Abraham, og jeg tror heller ikke bestemoren min er dummere enn meg bare fordi hun ikke hadde sko eller internett.

Jeg spør meg selv stadig, som Sara Stridsbergs Medea gjør: Hva skal vi med kjærligheten om den ikke varer evig?