Bjørn Ingvaldsen

Nattskift i nekropolis

Det siste jeg kan huske av moren min, er lyden av sang. Jeg vet ikke hvilken sang det var, eller hvem som sang. Men den var på engelsk, sunget av en mann. Det var gitarmusikk til, og moren min sang med. Hun var på kontoret sitt i kjelleren og arbeidet med prosjektet hun bestandig arbeidet med. Moren min var forsker.

Jeg ropte at jeg gikk. Hun svarte ikke. Derfor gikk jeg ned i kjellertrappa, ropte en gang til.

Jeg går nå!

Ok, svarte hun.

Ha det!

Ha det.

Så var jeg stille et øyeblikk.

Jeg er glad i deg, sa jeg. Men det ropte jeg ikke. Hun hørte det visst ikke. Sang bare med på sangen. Stemmen til moren min til den sangen.

Bilen sto utenfor. Jeg satte meg inn. Det var Kamilla som kjørte, ikke pappa.

Hvor er pappa? spurte jeg.

Hei til deg også. Stein Inge er hjemme. Tobias er syk, det var Stein Inges tur til å være hjemme med sykt barn.

Er ikke de ungene alltid syke?

Kamilla så på meg.

De ungene er faktisk søsknene dine, sa hun. De har navn. Tobias og Thea. Og de er ikke sykere enn andre barn på samme alder. Små barn blir lett syke.

Vi sa ikke mer resten av turen. I hvert fall ikke jeg. Jeg satte plugger i ørene og hørte på musikk. Kamilla så bort på meg et par ganger. Kanskje hun forsøkte å si noe. Turen tok nesten en time hvis det ikke var mye trafikk. Jeg spilte høyt.

Pappa sto på kjøkkenet da jeg kom. Ungene var i stua. Pappa kom mot meg for å klemme meg, det ble en slags klem. Kamilla tok sekken min.

Jeg setter den på rommet ditt, sa hun.

Rommet mitt. Theas rom. Jeg visste at en av de små ungene brukte rommet når jeg ikke var der. Slik at de måtte rydde det og sette barnesenga inn på det andre rommet annenhver helg. Besøkshelgene hos faren min. En dag blir jeg for gammel til å komme på helgebesøk, og da vil det være Theas rom for bestandig, tenkte jeg. Sikkert bli fullt av rosa kosedyr og barnetegninger. Når jeg var der, var det bare noe pynt i taket og en hesteplakat som viste at dette ikke var et gutterom. Senga jeg brukte, var til å slå sammen. Thea måtte dele rommet med meg, den store broren, halvbroren. Sønnen pappa fikk for nesten tretten år siden, og som han forlot for mer enn elleve år siden. Han som kommer på besøk annenhver helg, og som pappa må ta seg av én ettermiddag i uka.

Pappa og Kamilla giftet seg i ei stor kirke. Kamilla hadde hvit kjole, pappa svart dress. Stort bryllup og stor fest. Moren min giftet seg aldri. Hun bare traff pappa, bodde sammen med ham noen år, fikk meg og så på at pappa flyttet et annet sted. Det var liksom hele historien om dem. Jeg var for liten til å huske noe av det. Pappa var en som hentet meg i barnehagen, tok meg med på McDonald’s, fulgte meg hjem. Noen helger overnattet jeg hos ham. Da sov jeg i senga, mens han lå på sofaen. Leiligheten hans var liten, den lå i kjelleren i et gammelt hus Pappa leide hos en gammel mann. Jeg kunne bare være der når den gamle mannen ikke var hjemme, han tillot ikke barn eller dyr. Pappa hadde lovet at det ikke kom barn eller dyr.

Om sommeren reiste vi på hytta til farmor. Det pleide å være noen andre unger der, noen jeg lekte med. Men de kalte farmor for mormor. Farmor kalte dem for barnebarna sine. Hun sa gjerne at hun hadde besøk av barnebarna og sønnen til Stein Inge. Vi pleide å være der en helg.

Pappa spurte om hvordan det gikk på trening. Om jeg hadde perset. Jeg ristet på hodet.

Nei, men vi trener til klubbmesterskap før jul. Jeg skal svømme 100 meter fri og 100 meter rygg.

Bra du er god til å svømme, sa han. Det har du ikke etter meg.

Pappa hadde lagd pizza. Han lager alltid pizza. Ungene var snørrete, forkjøla, sutret og ville ikke ha mat. Kamilla satt med den ene ungen på fanget, pappa hadde den andre, prøvde å få i dem pizza. De plukket bare litt i pizzafyllet, tok litt kjøttdeig og ost. Jeg hadde salt og piffi på mine stykker, drakk brus.

Pappa spurte om hvordan det gikk hjemme. Jeg nikket.

Bare bra. Som vanlig.

Så alt er bra nå?

Ja, bare bra.

Fint. Går det bra med oppgaven hennes?

Jeg trakk på skuldrene.

Vet ikke. Sikkert ikke.

Moren min hadde tenkt å begynne å studere da hun traff pappa. Hadde hatt planer om å bli arkeolog. Hun fortalte ofte om det. Om planene om å reise til Sør-Amerika eller Asia, grave ut pyramider og finne skatter. Men så fikk hun sommerjobb på Arkeologisk museum. De hadde holdt på en hel sommer og tok prøver et sted det skulle bygges en vei. Det eneste de fant, var små tilhugde steinbiter og rester av keramikk. Arkeologene syntes det var interessante funn, men moren min syntes det var kjedelig. Så da en av arkeologene fortalte henne at det var det norske arkeologer kunne håpe på å finne, bestemte hun seg for ikke å studere likevel. Hun fikk jobb på et tannlegekontor, ordnet med timebestillinger og hjalp tannlegene. Men for noen år siden ble hun syk, kunne ikke jobbe mer. Jeg var egentlig glad for å ha en mor som var hjemme hele tiden, en slik mor noen i klassen har. Noen av vennene mine. En mor som alltid har noen pizzabiter på lur. Eller litt kake. Men hun ble ikke slik. Lenge gjorde hun ikke noe, var bare syk. Så leste hun bøker. En dag sa hun at hun ville begynne å forske.

Jeg får trygd. Jeg kan gjøre hva jeg vil!

Kan du gjøre hva du vil når du har trygd? spurte jeg.

Jeg kan, sa hun.

Moren min lånte bøker på biblioteket og leste mye om arkeologi. Spesielt pyramider. Både om dem i Egypt og om dem i Sør-Amerika. Og visstnok noen andre steder.

Hver vinter reiste vi til Tyrkia, til Bestefar. Faren til moren min. Bestefar hadde hatt kontorjobb i en stor fabrikk siden han var ung mann. Men da han ble gammel, fikk han tilbud om å gå av litt tidligere og få litt penger. Det arbeidet visst flere enn de hadde bruk for på fabrikken, så da kjøpte han seg leilighet i Tyrkia og bor der nesten hele året. Han er bare hjemme om sommeren. Da synes han det er for varmt i Tyrkia.

Moren min og jeg bodde i Bestefars hus. I første etasje. Han hadde leilighet i annen. Huset bygde han da han og Bestemor giftet seg for lenge siden. Etter at Bestemor døde, bygde han det om til to leiligheter. En liten til seg selv og en litt større der han ville at moren min og jeg skulle bo. Ett rom til henne, ett til meg, stue og kjøkken. Bad med badekar. Rommet mitt var størst, jeg hadde sofa og hylle med TV, pleide å ha med meg folk hjem. Ofte satt vi og spilte Playstation. Men litt etter litt måtte jeg slutte å ta med folk hjem; det ble for mye bråk for moren min. Hun likte ikke bråk, fikk vondt i hodet av det. Så da ble det heller til at jeg gikk til andre. Var sammen med dem etter trening. Ofte var vi bare ute også. Spilte fotball eller bare gikk et sted. Helt til de jeg var sammen med, måtte hjem. Da måtte jeg også hjem.

Moren min hadde mange bøker på rommet sitt, hun hadde bøker i stua også. Gamle bøker hun kjøpte i bruktbutikker og på loppemarked. Jeg vet ikke om hun leste dem eller bare ville ha dem. Det var mange tusen.

Moren min arbeidet mens jeg var på skolen. Skrev om pyramider. Om de døde som lå inne i de egyptiske pyramidene, og om dem som kanskje døde på toppen av de søramerikanske. Moren min likte de egyptiske best.

I fjor, det første året mitt på ungdomsskolen, ble Bestefar syk mens vi var i Tyrkia. Vi skulle være der ei uke i vinterferien, men moren min ville at vi skulle bli ei uke til. Bestefar kom på sykehuset, det var noe med hjertet. Moren min ville at han skulle dra hjem til Norge, men han mente at sykehusene i Tyrkia var bedre. Vi besøkte ham hver dag. Det var visst ikke noe alvorlig. Ikke veldig alvorlig. Vi tok taxi til og fra sykehuset. En taxisjåfør spurte moren min om hvor vi var fra. Norge. Hva hun arbeidet med. Arkeologi. Om hun hadde sett Hierapolis. Nei. Om hun ville. Ja. Moren min ville se Hierapolis en gang. Restene etter en by fra den gang det bodde grekere her, sa hun. Fra før Tyrkia ble til. Men det var langt unna. 30 mil hver vei. Vi kunne ikke dra dit. Taxisjåføren sa vi kunne. Han kunne kjøre oss. Vi skulle få spesialpris.

Han hentet oss neste dag. Vi var innom sykehuset. Bestefar gikk i korridoren, han følte seg bra. Ønsket oss god tur. Så kjørte vi. Moren min satt framme med sjåføren, jeg satt bak. Vi kjørte fort, var der før lunsj. Vi så på ruinene, vi kunne bade inne i dem, for det kom vann opp av bakken mellom de gamle steinene. Varmt vann. Det var skikkelig deilig å bade der. Etter at vi hadde spist lunsj, reiste vi videre til det de kalte de dødes by. Det var et område et stykke utenfor byen, hvor de begravde de døde. Det var nesten ikke jord i Hierapolis, bare stein, så det var vanskelig å grave dype graver. De døde ble liggende rett under bakken, ville dyr kunne grave dem opp. Ville hunder. Derfor måtte de begraves utenfor byen. Slik at folk ikke skulle bli smittet, ikke kjenne lukten av døde mennesker i varmen. De rike fikk små hus, hus der de kunne ha solide kister av stein. Så solide at hundene ikke kunne få dem opp og spise de døde. Det ble en by med hus for mennesker som ikke lever lenger. De kalte den Nekropolis. De dødes by. Moren min snakket mye om det i taxien tilbake den kvelden.

Neste dag besøkte vi Bestefar, som skulle bli utskrevet. Vi ventet på sykehuset til han var klar og ble med ham i taxien til leiligheten hans. Moren min lagde middag, vi spiste på terrassen. Så fortalte hun Bestefar om Nekropolis. De dødes by.