Kristin Storrusten

SVART LEGO

1

Det skal ikke være noe vanskelig å være meg! Det skal ikke være noe vanskelig å være Thomas. Jeg har ikke vært syk siden jeg hadde omgangssyke i vinter. Jeg har to gode venner. Jeg får taco til middag ganske ofte. Det er fred i landet jeg bor i.

Likevel er jeg ikke så glad. Jeg prøver å tenke på hva det kan være. Jeg har jo lyst på et marsvin som kan hete Voldemort, men det kan jeg ikke få. Peter og pappa er allergiske. Farmor vasker hjemme hos oss, og hun er skeptisk til alt som skitner til. Johanne ville sikkert blitt glad, men hun klarer ikke å passe på ham. Mamma har nok med å passe på menneskemedlemmene i familien.

Jeg river ut et ark av skriveboken og tegner marsvinet. Han får lange tenner og bustete pels. Elise ser hva jeg gjør og tar arket mitt. Hun tegner en liten dame ved siden av, og lar Voldemort få huggtenner. Jeg snur meg halvt mot henne mens Ingunn står fremme ved tavlen.

– Hva? mimer jeg.

Elise tegner en pil mot damen og skriver «FARMOR», og en pil ved Voldemort og skriver «gigant-rovmarsvin». Jeg må fnise, og finner frem den røde blyanten. Jeg strekker meg over armen til Elise og tegner masse blod, og får litt dårlig samvittighet mens jeg gjør det. Idet de andre snur seg og skraper med stolene – Ingunn har sikkert sagt at vi skal ta frem et eller annet – krøller jeg arket sammen. Jeg ønsker jo ikke egentlig at farmor skal bli spist av en kjempegnager.

Elise fniser ved siden av meg. Hun er bestevennen min, sammen med Sumaya, som snur seg mot oss nå og spør hvilken del vi helst vil gjøre. Hun sukker da Elise og jeg ser tomt på henne.

– Jernalderen? Vi skal tegne og skrive om en familie? I et jernalderhus? Får dere ikke med dere noen ting?

Elise sier «Jo da, jo da» og roter i sekken. Sumaya har selvfølgelig fått med seg hva vi skal gjøre. Vi har hengt sammen siden vi laget kodeklubb da vi var syv. De andre kaller oss nerder. Jeg tror det er fordi vi er gode på skolen, ikke fordi vi er tapere. Jeg er ikke stygg. Jeg er helt vanlig.

Sumaya, derimot, er ikke vanlig. Hun er uvanlig på en god måte. Den svarte hestehalen hennes dingler alltid foran meg i klasserommet og når vi sykler. Hun er lang og tynn. Sumaya kan masse historier og elsker å finne ut av hvordan ting fungerer. Det er henne jeg helst vil bygge lego med. Hun kan finne opp så mye rart.

Elise har ikke tålmodighet til å bygge lego. Hun sitter ikke stille lenge nok. Det er alltid en del av kroppen hennes som beveger seg, akkurat som om hun har musikk inni seg som ingen andre hører. Moren hennes vil at hun skal begynne på fotball eller kickboksing eller noe sånt for å få ut all bevegelsen hun har i kroppen. Elise sier nei til det og klatrer i trærne. Hun gjør det bra på skolen likevel.

Det er to måneder til jeg fyller elleve. Jeg ønsker meg en mobiltelefon, PlayStation, spill, nettbrett, lego-Galtvort, marsvin, bøker, tur til USA og penger. Elise og Sumaya har hatt bursdag allerede.

Mens jeg leser om langhus, lurer jeg på hvordan livet mitt ville vært i gamle dager. Jeg håper jeg ville vært høvding, men jeg ville sikkert vært bonde eller trell. Jeg ville sikkert hatt mange flere søsken og bodd sammen med en mye større familie.

Bortsett fra … Hverken Peter eller Johanne ville levd i gamle dager, uten medisin. Og mamma og pappa ville ikke truffet hverandre, fordi de er fra forskjellige steder i Norge. Og jeg ville ikke hett Thomas, fordi det navnet fantes ikke i Norge i jernalderen.

Sumaya må knipse foran ansiktet mitt for å få meg til å hjelpe til med foredraget.

– Ja, sier jeg, og prøver å konsentrere meg om å lese så Sumaya og Elise kan få lage selve presentasjonen.

Jeg smeller igjen boken da det ringer ut nøyaktig fjorten ti. Jeg har stilt klokken min etter skoleklokken så det ikke skal bli noe tull. Boken stapper jeg i sekken bak alle bibliotekbøkene jeg lånte i sted. Jeg venter ved døren før de andre har begynt å pakke. Sumaya og Elise klarer ikke å gjøre det like fort. Hvem er det som er smart og kjapp nå, kanskje?

– God pinse! sier Ingunn høytidelig og åpner døren.

Tjueåtte barn som ikke vet hva pinse er, går ned trappen. Jeg er nummer tjueni. Jeg rakte ikke opp hånden idag tidlig da Ingunn spurte hva pinse er. Jeg skal på klubben på mandag. Sumaya og Elise har ikke sagt til noen at vi ber bordbønn hjemme.

2

Det er mange biler foran skolen. De står nedover hele veien. Vi som ikke blir hentet fem minutter etter at det har ringt ut, henger foran porten. Det er ingen vits i å prøve å gå akkurat nå.

Førsteklasselærerne står i innkjørselen og prøver å bestemme hvor alle bilene skal kjøre. Det går ikke så bra. Mange familier skal på tur i helgen, og bilene er store og fulle av bagasje. Mona underviser i preposisjoner.

– Det er stor forskjell på en elev inni og en elev under bilen! sier hun irritert til en fullpakket bil som sniker seg forbi henne.

Elise vinker til Mona. Hun vinker tilbake, og veiver at vi må vente til alle bilene har kjørt. Hun tror vi fortsatt er små, siden hun hadde oss da vi gikk i første og andre og tredje. Men vi går i femte klasse nå, og er høyere enn panseret på selv de største bilene.

– Vi klarer å passe oss sjæl! roper Elise. Hun har klatret opp i skoleporten, og henger ut på siden som en gallionsfigur. Rektor ville sikkert likt en gallionsfigur som ikke hadde selvklippet, kort hår og popstjernenavn skrevet med sprittusj på begge armene.

– Bra! roper Mona tilbake.

Jeg snur meg og ser at Ingunn ser på oss fra klasserommet. Hun ser at jeg ser, og smiler og vinker. Jeg smiler fort tilbake, men vil ikke at de andre skal se det.

– Skal vi gå gjennom skogen, eller? sier Elise.

– Gjerne for meg, sier Sumaya. Hun tar av seg olajakken hun har utenpå kjolen.

– Jeg er med, sier jeg.

Vi venter til Mona er opptatt med en Volvo stasjonsvogn, og går forbi tolv biler som venter på den andre siden av gangbroen. Solen skinner. Ved huset til Ayuub har noen reparert et hull i veien. Sneakersene våre synker såvidt ned i den ferske asfalten, og det lukter varmt.

Vi piller av asfaltbiter fra kanten. Det er nesten som plastilin. Jeg prøver å gå langsommere, bare så vi kan gå sammen. Vi sklir på føttene ned gjennom det bratte skogholtet bak hagen til Nova, og forter oss forbi oppkjørselen hennes. Når vi ikke har med oss Nova, skal vi egentlig ikke gå her.

Ingen ser oss.

– Ha det! sier Elise da hun er utenfor huset sitt. Sumaya og jeg roper «ha det» tilbake, og går videre.

– Jeg skal prøve å få sendt meldinger i helgen. Jeg får låne telefonen til mamma, sier jeg.

– Du kan nummeret mitt, ikke sant?

– Så klart, sier jeg. – Men jeg trenger ikke det. Mamma har lagret det. Eller. Jeg har lagret det på mammas telefon.

Sumaya fikk mobil for to år siden av faren sin så hun kunne ringe ham utenom hver tredje helg. Hun skal til ham nå. Han hadde ikke fått med seg at det er fri også på mandag før Sumaya minnet ham på det igår. Han vet garantert ikke hvorfor vi feirer pinse.

– Ha det! sier jeg ved oppgangen min. Sumaya, Mohamed og moren bor i blokken ved siden av vår. Det er to like blokker med leiligheter. Begge er mørkerøde. Jeg ser opp på tredje etasje, men ser ikke noe spesielt. Bilen vår står på en av de oppmerkede plassene utenfor, og farmor sin står ved siden av.