Lørdag 24. juni

Livet mitt er over.

Kofferten er i setet ved sida av meg.

Jeg husker ikke hva jeg pakka.

Ikke at jeg bryr meg.

Ifølge mora mi har vi vært enige om det som nå holder på å kvele meg. Men mora mi lyver. Hun påstår at jeg trenger å bli kjent med min identitet. Hvorfor det, sånn plutselig? Sannheta er at hun har planlagt sommerferien bak ryggen min. Hun sender meg til en fyr jeg ikke kjenner, og som jeg har klart meg uten hele livet. Hva slags mor gjør noe sånt?

Jeg sitter på bussen, hvis du lurte.

Ja, for ei dagbok lurer jo på så mye.

Sitter ved vinduet. Har hetta over hodet og ønsker at jeg kunne forsvinne. Eller i det minste gå av bussen på neste stopp og stikke hjem igjen. Men det går ikke, for mora mi tok fra meg husnøkkelen og nekta å gi meg lommepenger. Hun sa at Leopold K. Lorentzen skal sørge for meg de neste ukene. Så dro hun på ferie med kjæresten sin. Han heter Erik og er nummer åtti i rekka.

Hvis du lurer på hvorfor jeg skriver, er det fordi jeg kjeder meg og mangler Wi-Fi. Men mest på grunn av at Rikke ga meg deg, ei dagbok, i sommergave.

DU, en gave? Hallo? Ikke for å fornærme deg, men ifølge meg er dagbokskriving noe som deppa, desperate og ekstremt skriveglade folk driver med. Rikke sa at det har pleid å hjelpe henne å skrive om alt som har vært vanskelig, og at det kanskje kan hjelpe meg også.

– Kan du ikke bare gjøre det, tagg hun. – Vær så snill? Da vet jeg at du overlever de neste fem ukene med vettet i behold.

– Hva slags venn er du egentlig? stønna jeg. – Den boka har minst to hundre sider!

Rikke så på meg med verdenshistoriens mest overtalende valpeøyne.

– Si ja! maste hun og prøvde å smelte meg. – Gi meg søsterløftet.

– Ja, sa jeg. – Herregud! Søsterløfte, jeg skal skrive!

Men skal jeg liksom skrive «Kjære Dagbok …» og komme med mine mest intime betroelser?

Nope. Skjer ikke.

Sånn. Ferdig. Nå har jeg skrevet i deg og kan si det til Rikke uten å lyve når hun spør.

Ha det.

Snakkes aldri.

*

Seriøst?!

Rikke, takk skal du faen meg ha!

Jeg oppdaga nettopp at hun har limt inn gule postit-lapper i deg.

«Skriving er sunt for sjela».

«Vær kul, Karla! Skriv mer!»

«Du gir vel ikke opp skrivinga? Hvis du gir opp nå, går du heretter under navnet Quitter!»

«Refleksjon + skriving = sant».

«Skriving hjelper oss i den personlige utviklinga».

«Skriving gjør underverker».

«Jeg visste at du kom til å klare det. Jeg visste at du ikke kom til å klare det. Stryk det som ikke passer».

Rikke er sykt irriterende.

Men, det er greit. Hun skal få se. Etter sommeren skal jeg vise henne at du er full av skrift.

Bare ikke innbill deg at stemninga blir sånn «Kjære Dagbok, jeg er så glad for at du fins, du er min bestevenn, jeg vet ikke hva jeg skulle gjort uten deg».

Det blir mer sånn «Tanker og dritt fra Karla».

Jeg lover å skrive det uttapå deg straks jeg får tak i en sprittusj.

*

Én time til jeg skal gå av bussen. Har ikke mer å skrive om.

*

OK, jeg kan faktisk bruke noen minutter på å si noe om Leopold K. Lorentzen. Jeg googla han i forrige uke, og han er sånn cirka dobbelt så gammel som verdens første mobiltelefon. Han har vært advokat og høyesterettsdommer siden lenge før alle jeg kjenner ble født, og han er enten kledd i svart kappe eller mørk dress, hvit skjorte og slips på alle bildene, og han ser ut som om han hater å bli tatt bilde av. Han har firkanta steinansikt, lite hår på hodet, buskete øyenbryn, kalde øyne og sånne briller man ikke burde ha hvis man vil ha venner.

Den googlinga sier ingen ting om familien hans. Ikke ett ord om at han har et barnebarn som heter Karla, som nettopp ble femten og bare har visst om han ei veldig kort stund, og som ikke vil møte han.

Jeg har mest lyst til å grine.

Jeg hater hele opplegget.

Fem uker på besøk hos en kald fyr med steinansikt. Det er nesten et tiendedels år!

*

Sorry, jeg datt litt ut. Ble sittende og se ut av vinduet på folk som har et liv. Folk som har kontroll på sommerensin. Folk som er sammen med noen de er glad i.

Må forresten pakke sammen nå. Klokka er 14.55. Det er like før jeg skal gå av. Si lykke til.

«Lykke til.»

Shit! Jeg kommuniserer med ei bok. Mer aleine blir man ikke.

*

Hei.

Klokka er 16.30.

Jeg sitter i ei himmeldobbeltseng med svære puter i. Har walk-in-closet og stort bad med badekar. Trudde ikke sånn luksus var innafor ønskevidde for ei som meg.

Hallo, jeg er vant til livet i tredje etasje i blokka mi hjemme. Hvordan havna jeg her?!

Men jeg burde kanskje spole tilbake til da jeg gikk av bussen …

Leopold K. Lorentzen gadd selvfølgelig ikke å møte meg. Han sendte ei dame. Ei som er høy og tynn med håret i en stram topp og brunsvart kjole med kritthvit krage og brune sko. Hun så ut som om hun var på vei til audition for ei rolle som guvernante eller noe.

– V-velkommen! stamma hun og rakte meg handa.

– Takk, sa jeg og tok handa hennes bare så vidt.

Hun presenterte seg som Matta. Seriøst. Matta, som i dørmatta! Jeg strevde med å dempe fliret som bretta seg utover ansiktet mitt. Hun ba meg følge etter henne bort til bilen, men jeg rikka meg ikke.

– Jeg kjenner deg ikke, opplyste jeg og lurte på hvordan hun takla litt motstand.

Dørmatta stamma videre og spurte om Lorentzen ikke hadde gitt meg beskjed om at hun skulle hente meg, og jeg sa mitt ærlige nei. Da sa hun at Lorentzen ikke er særlig komfortabel når det kommer til kommunikasjon av personlig og privat karakter. Samtalen var i grunnen ganske dum. Dørmatta er mildt sagt treig å snakke med. Men jeg skjønte at «Lorentzen, ukomfortabel når det kommer til kommunikasjon av personlig og privat karakter» er steinansiktet fra internett. Og ettersom det er HAN den sinnssyke mora mi vil at jeg skal besøke i sommer, ble jeg med Dørmatta bort til bilen hennes mens jeg så for meg en annonse på Finn.no: «Håpløs sommerferie hos drittfolk byttes mot hva som helst.»

Vi kjørte gjennom bygater, forbi rekkehus og mange småveier med eneboliger. Dørmatta stoppa bilen foran en gigastor smijernsport. Porten glei opp, og innafor var det en brosteinsvei med høye trær og prydhage på hver side. Mens vi kjørte innover, lukka porten seg bak oss, og foran oss kom det til syne en dritsvær villa. Jeg visste ikke engang at det fantes sånne hus her i landet. Jeg drassa kofferten opp den breie murtrappa og inn døra med «Lorentzen» på et gullfarga skilt. Inne i hallen fikk jeg en slags ut av meg sjæl-opplevelse.

Ei enorm lysekrone hang flere meter ned fra et skyhøyt tak. Her er mønstra tapeter, digre tepper, polstra møbler med snirkla treverk og alt er generelt gammeldagsfint. Dørmatta passa liksom bare rett inn. Hun sa høflig at Lorentzen er på kontoret sitt, og jeg svarte minst like høflig at det var kult.

Rommet mitt er i andre etasje, i gangen du kommer til når du har gått opp ei brei trapp med rød løper, som begynner nede i hallen og ender tjueto trappetrinn seinere.

– Fy fader! utbrøt jeg da jeg fikk se hvor jeg skulle være.

– F-fem uker her, blir det hatt? spurte Dørmatta bak meg.

– Hatt? apte jeg og gikk ut fra at hun mente hardt, men jeg flirte. – Jeg husker ikke hva jeg pakka, sa jeg. – Men hatt har jeg aldri hatt.

Hun tok ikke humoren. Jeg spurte om det var dekning her.

– Dekning, som i internett, forklarte jeg. – For å få fem uker hos en bestefar som ikke bryr seg, til å fly som en storm i medvind?

Dørmatta sa at jeg kunne «i-i-installere meg, k-k-kle meg om og p-p-pudre nesen» før jeg kom ned og hilste på Lorentzen. Så gikk hun.

Jeg snudde meg mot den digge senga, tok springfart og kasta meg oppi. Jeg har en lysegrønn sengehimmel over meg, med pastellfarga blomstermønster rundt hele kanten. Ingen tv. Men jeg har en lysegrønn kommode, et lysegrønt bord med en vase full av roser, et stort speil med snirkla gullkant rundt, malte bilder på veggene og store vinduer med hvite, tynne, oldemorsgardiner med hullmønster i. Vegg til vegg-teppet er pusemykt, og føttene mine synker nedi det for hvert steg. Det er stille her. Virker nesten forlatt.

Jeg sendte en grimaseselfie med tunga ut til Rikke.

«Gjett hvor jeg er!»

Rikke:

«Himmelseng? Er bestefaren din rik?»

Jeg sendte henne en film der jeg kommenterte med nasal, fisefin stemme:

«Her ser du det fasjonabelt store soverommet i ferieresidensen Casa Karla. Rosene er av et ekstravagant gartnermerke, and check out my walk-in closet, med designkleshengere med rosa glinsestoff fra Paris. Dette er badet. Du kan se toalettet, dusjen, badekaret og vasken, og merk deg de fine kranene. Håndklærne er delikat myke, og den lysegrønne fargen matcher resten av interiøret. Utstillingen på hyllen består av såper, badeskum, badesalt, sjampoer, balsam, bodylotion og en pynteflaske med duftpinner i. Nu går jeg tilbake til soverommet og kikker ut av vinduet. Legg merke til at tretten gartnere har jobbet på spreng i det siste. Der nede ser du vannfontenen hvor småfuglene elsker å bade, og litt bortenfor er statuen av en elg. Statuen heter «Elg i hagen» og er laget av den kjente kunstneren Rein von Hjort. Nu gjenstår det for meg å ta farvel, for jeg må pudre nesen og gå ned trappen med den røde løperen og hilse på my grandfather Leopold K. Lorentzen. På gjensyn!»

Rikke: «Hent meg i privatfly, NÅ! Hvis bestefaren din ikke vil adoptere meg, adopterer jeg han! Fy fader, du er heldig!!!»

Jeg: «Ja, kjempeheldig.»

Rikke: «Livene våre tilhører plutselig to forskjellige verdener. Der er du, liksom, mens jeg nettopp ble ferdig på jobb. Jeg har stabla varer og hjulpet kunder hele dagen. Men jeg klager ikke, for alle smiler når sola skinner. Skal forresten til å lese videre i «The hate U give». Husker du den boka jeg fortalte deg om, som er inspirert av en rap? «The hate U give little infants fucks everyone.» Sykt bra! Hint, hint, les en bok en dag, Karla! Og BTW: Har du åpna dagboka? Klem»

Jeg: «Jepp, har åpna dagboka. Mission completed.»

Rikke: «Nope, bare hvis du skriver i den. Lykke til med å møte bestefaren din! Glad i deg. Stor klem ♥»

Jeg: «Prøver. Takk. Love u2 ♥»

*

Jeg skal gå ned snart, altså.

Må bare fortelle litt mer om Rikke først. Hun er bestevenninna mi, hvis jeg ikke sa det. Det med at vi tilhører to forskjellige verdener, og at min verden liksom er bedre enn hennes, er løgn. Sannheta er at hun kommer fra en perfekt familie. Faren hennes er sjef på Meny-butikken, og mora er lærer og elsker unger. Rikke jobber på Meny når hun

1. Ikke er på skolen

2. Ikke er med meg

3. Ikke gjør lekser

4. Ikke leser romaner

5. Ikke er på biblioteket

Alt i livet hennes er ordentlig, skikkelig og perfekt. Jeg er i en annen liga. Det er mora mi si skyld, for hun bryr seg mer om seg selv og kjærestene sine enn om meg. Jeg har tenkt en del på det og har kommet fram til at mora mi ødelegger selvfølelsen min. Det er nok derfor jeg trenger å vise andre at jeg er en sterk person, og at jeg har kontroll og er selvsikker og ikke bryr meg noe særlig.

Hallo, du fikk faktisk nettopp vite noe ingen vet! Ikke si det til noen! Og forresten funker det med å leke sterk person egentlig bare delvis, og det er uttapå. Men jeg kommer langt med det, da. Til og med læreren min kaller meg ei selvsikker kruttønne, og det gjør meg glad, for det betyr at jeg klarer meg veldig bra i andres øyne. Da gjør det liksom ikke så mye om innsida mi er litt mer smuldrete og frynsete.

Ikke at du trenger å vite disse greiene om meg, så bare glem det. Men den meldinga fra Rikke fikk meg til å føle at hun innerst inne ser litt ned på meg. Hun overdreiv så veldig «Å, heia deg, Karla, se så fantastisk du har det, og ikke jeg!» Men det er jo løgn, ikke sant? Ja, det har jeg visst allerede sagt.

*

Jeg merker at jeg drøyer tida.

Jeg vil ikke møte Leopold K. Lorentzen. Har bare ikke lyst. Jeg har hengt opp hettegenserne og T-skjortene på de rosa hengerne og lagt resten pent i hyllene. Klærne mine passer ikke inn her. Ikke jeg heller.

Jeg har stirra meg selv inn i øynene i speilet på badet i fem minutter og prøvd å kvinne meg opp før møtet med steinansiktet Leopold K. Lorentzen.

Shit!

Ny melding fra Rikke: «Nå har du vel møtt han? Fortell! Jeg er så spent at jeg nesten sprekker! Tipper han er like bra som huset og hagen.»

Klokka er 18.50 allerede.

Jeg burde kanskje gå ned?

Ja vel, da går jeg, da.

*

22.40

Det er kveld og lenge siden jeg gikk ned trappa med den røde løperen. Jeg følte meg mer og mer naken for hvert trinn jeg tok, selv om jeg hadde alle klærne på. Dørmatta sto nede i hallen og venta på meg. Hun beklaga at Lorentzen ikke hadde anledning til å møte meg allikevel. Jeg bare stirra på henne og svelga spytt som kjentes seigt. Så spurte jeg:

– Skjønner han ikke at det er for seint å abdisere fra rolla som bestefar?

– L-Lorentzen er ikke helt k-komfortabel når det gjelder k-kommunikasjon av personlig og privat karakter, sa Dørmatta.

Da sprakk jeg.

– Det der har du allerede sagt! svarte jeg.

Dørmatta fortsatte å stotre om at hun trudde Lorentzen strevde.

– Det driter vel JEG i! nesten ropte jeg. – Man burde vel klare å si hei til sitt eget barnebarn uten å få forstoppelse!?

Dørmatta ba meg om å ta poenget.

– Du har ikke noe poeng! sa jeg og skulle til å gå opp trappa igjen.

– K-k-kom og s-spis, K-Karla, ba Dørmatta før hun snurra rundt på hælen og gikk inn på kjøkkenet.

Jeg var sulten som en ulv, så jeg ble faktisk med. Deretter ble jeg sittende aleine ved kjøkkenbordet mens Dørmatta serverte meg. Jeg skjøv brokkolien rundt i den brune sausen og tenkte på mobilen min, som lå oppe på rommet mitt. Men selv om jeg har mobil, mangler jeg fortsatt mobildata. Jeg prøvde å overtale mora mi til å tegne et bedre abonnement for meg før hun tvangssendte meg hit. Jeg sa at hun skyldte meg kompensasjon for å være så dårlig mor. Men hun var føyelig som Mount Everest og svarte bare at jeg burde begrense digibruken og fokusere på å bli kjent med Leopold K. Lorentzen.

Men hvordan kan jeg bli kjent med en som ikke vil se meg?

Ingenting er verre enn fløtestua poteter som vokser i munnen og ikke vil svelges. Dørmatta kunne i det minste ha spurt hvordan jeg hadde det. Da skulle jeg ha svart at jeg føler meg som en hamster i et hamsterhjul. At jeg springer rundt og rundt som en gærning på de voksnes befaling, uten å komme noen vei. Jeg kunne ha sagt at det føles som et fengsel. Men hun spurte ikke. Og jeg sa ingenting. Jeg smakte på den kvalmende desserten, så gikk jeg opp på rommet mitt.

Jeg hadde et tapt anrop fra Rikke. Og ei melding:

«Legger meg nå, tidlig jobb i morgen. Håper bestefaren din er like gullegod som besteforeldrene mine. Ringer i morgen. Nattaklem.»

Gullegod?

Han er en ufølsom kødd, derfor kan jeg ikke snakke om han med bestevenninna mi. Jeg gidder bare ikke å fortelle henne at bestefaren min hater meg allerede før han har møtt meg. Det er så nederlag. Ikke at jeg vil møte han. Men det hadde ikke gjort noe om han gadd å bry seg.

*

Jeg ringte mora mi for å skjelle henne ut og forlange at hun får meg vekk herfra. Svareren hennes var blotta for medfølelse:

«Hei, det er Hanne! Jeg kan ikke ta telefonen akkurat nå, men legg igjen en beskjed, så ringer jeg tilbake. Ha det!»

Jeg la ikke igjen noen beskjed. Jeg ble bare sittende og se for meg bimbomora mi på flyet. Hun tyller vel i seg småflasker med sjampis og skåler med Erik i ti tusen meters høyde over de sju hav, mens hun priser seg lykkelig over å ha fri fra meg i fem hellige uker.

*

Klokka er 23.41.

Jeg har prøvd å sove, men får det ikke til.

Hodet mitt verker. Jeg gidder ikke å sitte innesperra på dette rommet mer, jeg opplever jo ingenting!

*

00.35

Jeg lista meg ut i gangen i sted. Vegglampene lyste svakt. Jeg likte ikke stemninga. Jeg sto stille et sekund og ønska at jeg visste hva som befant seg bak de andre dørene i denne etasjen. Eller hvem. Stille som ei mus lista jeg meg bort til trappa med den røde løperen. Jeg nølte et øyeblikk på det øverste trinnet. Kikka nedover og merka en prikkende følelse langs ryggraden. Det kjentes som om noen holdt øye med meg. I neste sekund oppfatta jeg en lyd bak meg et sted, og jeg slutta å puste. Jeg snudde meg sakte. Og der oppdaga jeg et bleikt spøkelse bak ei glassdør nederst i gangen. Å, fytti katta, Dørmatta, som jeg skvatt! Ja, for det var selvfølgelig Dørmatta. Den idiotiske dama! Nå kom hun fossende mot meg i en hvit, fotsid nattkjole mens hun hysja stumt med fingeren over leppene.

– Hvorfor skremmer du vettet av folk? freste jeg og klarte ikke å skjule redselen min.

– Jeg t-t-trodde du sov, svarte Dørmatta.

– Særlig!

– B-beklager, og g-god natt.

Så gikk hun, og jeg var like aleine igjen.

I neste øyeblikk hørte jeg tunge skritt. Noen var på vei opp trappa! Jeg styrta tilbake til rommet mitt, låste døra og søkte tilflukt under dyna. Og her sitter jeg og vet at fem uker i dette huset blir umulig å holde ut.

Jeg skal legge meg nå. Håper jeg drømmer fram ei løsning på hvordan jeg skal komme meg tilbake til det livet jeg hadde før, da jeg hadde andre å snakke med enn ei bok.

God natt!